149 



spelat sina akta niiin, den attonde puts 

 och streck, dein fruntmimer spelaman, 

 eller man fruntimmer, eller ock hvar- 

 audra. Af lika bcskaffenhet arc den 

 nionde dagens noveller, under hvilken, 

 liksoin under den forsta, det star sall- 

 skapets medlemmar fritt att underhalla 

 sig ofver hvad amne som heist. Hi- 

 storier om sadane, som i karleksange- 

 lagenheter eller af andra anledningar 

 visa sig frikostiga eller adelmodiga, upp- 

 taga slutligen den tionde gioruata. 



Det finnes fa bocker, hvilka utofvat 

 ett sa stort inflytande pa litteraturen, 

 som Decameron e. For den italienska 

 har den forst och framst den betydel- 

 sen, att den uppbragt spraket till full- 

 komlighet och forlanat varaktig tillvaro 

 at en litteraturgren, som fore densam- 

 ma befaun sig i outbildadt skick. Boc- 

 caccio samlade do pa hans tid i om- 

 lopp befintliga berattelserna, utsmycka- 

 de dem med nya drag och beriittade 

 dem i en stil, som i elegans, naturlig- 

 het och behag ej agde sin like. Detta 

 var orsaken till hans oinskrankta om- 

 tyckthet, och dcrfore var ocksa antalet 

 af hans efterharmare storre an nagon 

 an nan skriftstallares, som forekommer 

 i litteraturens historia. Att grundlagga 

 hans novcllsamlings rykte, dertill har 

 i Italien dess toscanska korrekthet i ej 

 riuga man bidragit. Den 6'fvervigt, som 

 toscanska dialekten framfor alia ofriga 

 haft vid det italienska sprakets utbild- 

 ning, var redan geuom Dante tryggad 

 ocli ytterligare forsakrad geuom Pe- 

 trarca. Men Dantes prosaiska skriftcr 

 voro ej for den stora lasande allman- 

 heten, och Petrarca har ej efterlemnat 

 nagot pa italiensk prosa. Boccaccios 

 skrifter ater voro for hvar och en : de 

 aro de forsta, genom hvilka den finare 

 italienska sallskapskretsen blef noga be- 

 kant med Florentinarnes genom littera- 

 turen foradlade dialekt. Snart erhollo 

 de en grammatikalisk auctoritet, som 

 det prosaiska spraket annu behofde. 

 Decamerone behandlades och behandlas 

 af manga annu i dag sasom italienska 

 sprakets hogsta lagbok. Till den grad 

 har val aldrig ett arbete bestamt ett 

 sprak, som denna novellsamling det ita- 

 lienska, emedan mahanda aldrig nagot 



verk i sa hog grad varit ett helt folks 

 alsklingsliisning. I dess stil var allt 

 nytt for dess samtida, hvad an Boc- 

 caccio berattade dem, oni han ocksa 

 hemtat sitt amne ur bekanta fabliaux 

 och dylika frammande men dock redan 

 mangutbredda sagner, ur stadsanekdo- 

 ter eller ur sin egen fantasi. Alia dessa 

 fortiiljas i ett och samma liitta och 

 mjuka maner, der orden framglida sa- 

 som en spegelklar strom nastan utan 

 vagor och melodiskt sasom en musik 

 p'a afstand foruoja det lyssnande orat, 

 medan intrycket for de obetydligt in- 

 vecklade haudelserna blott behagjigt och 

 lugnt anslar forstandet och deltagandet. 

 Allvar och skamt riicka hvarandra med 

 behag handen: cliirskapen begabbas. men- 

 niskohjertats svaga och daliga sidor af- 

 slojas, visserligen ej alltid utan anst-ot- 

 lighet, men dock alltid utan missmod 

 och menniskohat. Lustiga och skalm- 

 ska puts omvaxla med tilldragelser, 

 som uppvacka en ljuf rorelse och isyn- 

 nerhet askadliggora de snabba ofver- 

 gangarne fran lycka till olycka. Verlds- 

 och mennisko-kannedom framtriida 6f- 

 verallt, och det praktiska intresset for- 

 hb'jer det esthetiska hos samlingen. 

 Boccaccio, siiger en Italienare, samlar 

 -i en bok menniskoslagtets dygder och 

 laster: han visar oss bedragare och be- 

 dragna, girigbukar och vallustingar, ju- 

 dar,'hedningar och christna, darner och 

 riddare, pilgrimmer och helgon, hjeltar 

 och rb'fvare, hycklare och narrar, ko- 

 nungar, pafvar och framfor allt munkar: 

 ingen italiensk skriftstiillare har sa no- 

 ga kant menniskohjertat och kraftigare 

 skildrat dess egenskaper, ingen agde i 

 sa hog grad den komiska kraft, som 

 kan tvinga menniskorna att le at sin 

 egen svaghet och gor dem visare och 

 battre pa deras egen bekostnad. Vi 

 lemna i det foljande och kommande 

 numror utdrag ur hans ."Decamerone.'> 



Slut. 



Epigraimuer. 



17. Hun darn a. 

 Da huiidar skiilla hiir i dina spar: 

 Jal det be visar endast, att da gar. 

 Af fir tids glafsare tas sadant ilia; 

 T> tcjro Tio2-, nm hiotf dn stortp oti' 



