.Takobiner frin proTinser, var ytterli- 

 L;ur<- en tif dessa forberedelser. 



Shitligen unlande Marseillarne, raest 

 itkta, riktig pObel: man, som ej bafva- 

 vle tillbaka for nagot, skriande och 

 iarriiande, svajapdf ine'd dukar och ro- 

 pade vivat, med qvinspersoner mellan 

 sig, damholjda, sveitiga och med korp- 

 svarta ssKagg. Det var ett vasen och 

 ett skrik anda till Barrieren, der man 

 laskade sig med vin och sedan i fast 

 slutna leder, med den roda fanan i 

 -spetsi-n, med trummor och, musik ia- . 

 ryckte i Paris. Stormande, brusande 

 skallade marchen och dertill sangen 

 ur dessa kraftiga strupar, an vild, an 

 klagande, an klar som klangen af skol- 

 dar, an suckande som doendes rosslin- 

 gar. Och standigt anyo hojde clet sig 

 till melodi och brusade framat: 



Anx armes, citoyens! Formez vos bataillons! 

 Marchons, rnarchons! Qn'nn sang impur 

 Abrcuvp nos sillons! 



Och den vaxande menniskostrommen 

 sjong den med donna stormatode chor 

 och allt vildarc, allt inera krigiskt, ju 

 mer man rjckte in i hjertat af staden. 

 Det var Rhenarmeens krigssang. som 

 Paris horde foivfovsfagangen. och som 

 fran den stunden kallades MarseillOfi- 

 sen, dem till ara, sorn gjort den till 

 !'f.iks;mg. 



Hastigt var Marseillaisen popular i 

 Paris. "Allons, enfants de la patrie!" 

 skallade det i Jakobinerklubben, i folk- 

 forsamlingarnej pa gatorna allt oflare, 

 allt mera passioneradt. Btt par dagar 

 senare Ijod den till ocli med Iran Ope- 

 rans seen. Det var on sangare. som 

 under mellanacfen skygg och med dar- 

 rande rr>st uppsiamde den hSrliga hym- 

 nen under orchesterns accompaguement. 

 Redan af forsta strofen grepoe alia ah5- 

 rare djnpt; ord och melodi berusade 

 mangden, som andios lyssnade till den- 

 na i^nkla, allvarliga och dock 'sa stor- 

 mamle och stolta sang. Efter hvarje 

 vers sig sangaren sig nodsakad att 

 stflna for att bekampa sin rorelse och 

 lata den dundrande bifallsstormen la'g- 

 ga ?ig. Vid slutversen: ?jAmour sacre 

 de la patrie! sjonk ban pa kna; alia 

 tfrvarande foVjde hans exempel, alias 

 hjcil.an 89! i-og r )8 af hanforel.se, 

 och tarar perlU'Ot i hrarje oga. Aide 



tvatusen nSrvarande menniskorna skul- 

 le i delta ogonblick ingen enda*tvekat 

 att som Curtius storta sig i djupet for 

 faderneslandet. 



Fran detta ogonblick var Marseillai- 

 sen Revolutionens festhymn. Tyva'rr 

 blef denna adla sang blott fyra veckor 

 sednare vanhelgad. Den rasande po- 

 beln tjot den till September-mordsce- 

 nerna, till oflFrens massacrerande, till 

 den olyckligaprinsessanLamballes son- 

 derstyckandel Sedan dessa skrSckfulla 

 dagar, da franskt blod flot vid. Mar*- 

 seille-hymnen, kom den i elakt rykte, 

 och det behof'des sedermera Directorii 

 tillatelse och decret for att fa spela 

 den pa theatrarne. 



Men pa slagfalten eller i lagren er- 

 satte Marseillaisen for soldaterna brod, 

 disciplin och ofta generaler. Dess toner 

 var det, som forde den republikanska 

 armeen till seger i de blodiga drabb- 

 ningarne vid Gemappe och Namur, 

 mot Weisenbiirgerlinierna, i Egypten, 

 Italien och Spanien; under afsjungande 

 af denna hymn 'stormade Napoleons 

 garde vid Lodi. och han kunde stolt 

 skrifva till Directorium : Jag har vtm- 

 nit slaget; Marseillaisen delade befalet 

 med mig." 



Hvad denna sang ar annu i dag 

 hvem vet ej del? Under dess vilda 

 klang brast Karl X:s thron och Louis 

 Philippe's: den skall spela en roll vid 

 hvarje hSndelse i Frankrike, i hvilken 

 folket har del. 



Vi lata pag. 196 folja Melodi och text; den sed- 

 iiare bade i original och Svensk ofversattiiing. 



llumoristiskt AHebanda. 



j 14. 

 Dm nyttan af att ba bjornar. 



Langesedan liar blifvit yt.tradt, och 

 med mycket skal, atl skulder endast 

 bevisa en sak : det ar, att man har kre- 

 dit, och det a'r 'alltid mycket hedraride 

 att ha kredit; den som vill m& vara % 

 utan. Nog har jag. Och man kan 

 ej tro, hvad ti'lfredsstallelse man har 

 af en bjorn. Jag antager. att ni ar 

 lemnad at er sjelf i verlden; edrafor- 



