202 



utmarkt vr.cl.'cr figur, som a'nnu vid 

 iiagra och fyratio ars alder bibeholl 

 sig till det mesta ofora'ndrad. Hans 

 bega'r efter njutning, och hans talent 

 att vinna den, hade bibehallit sig full- 

 komligt oforandrade. Det vore ora'tt 

 att beskylla honom for la'ttsinnighet. 

 La'ttsinnighet var det ej, det var stu- 

 dium, det var hans lefnads-filosofi. Re- 

 dan fran sin ungdom hade han haft 

 den formagan, att rned beundransva'rdt 

 lugn berakna, huru han borde ga till 

 va'ga vid sina evofringar, och det hade 

 sa'llan misslyckats. Men hvad a'r erof- 

 ringen utan erofringens a'ra? Morkisen 

 sorjde fordenskull for, att hans triumfer 

 ej blefve oka'nda. Ocksa lyckades det 

 honom snart att vinna rykte sasom sin 

 lids Don "Juan. Om delta rykte moj- 

 ligtvis tillstangde en och annan dorr 

 for honom, sa a'r det deremot hogst 

 Iroligt, att just det oppnade manga 

 andra. JDet forstod nog markisen, med 

 naturanUig och studium bcr man va'l 

 kunna la'ra att forsta sin sak. 



En dag sag han pa en promenad en 

 okand, utmarkt vacker flioka. Det var 

 likval ej blott hennes skonhet., som 

 va'ckte hans nppmaiksamhet, det var 

 / a'nnu mer den omstandigheten, att hon 

 tycktesmed afsigtfolja honom. Sag han 

 sig tillbaka, sa farm han henne riagra 

 steg efter sig. Satte han sig med 

 sift sallskap alt hvila, sa var det sa- 

 kert, att hon efter mlgra minuter satt 

 ej langt derifran. Nar han kastade 

 sina ogon pa henne. sag han hvarje 

 gang, att hon betrak(ade honom med 

 ett utlryek af den inncrljgasfe val- 

 vilja, skulle man kariske rattastkunna 

 kalla ^et, men sa snart hon markte 

 hans blick, nedslog hon Ogonen rod- 

 nande. Visst var det en borjaiide ka'r- 

 lek, hvad annat skulle det kunna va- 

 ra? Markisen var alminstone fullkom- 

 ligt ofvdrlygad derom. Det var ju all- 

 deles fortraffiigt; hon skulle visst ej 

 bii ovardig 'att iniaga en plats pa listari 

 af hans erofringar. Huru dum't, att 

 han nu ej var ensarn! men hon skulle 

 nog inllnna sig der igen. han hade^a'n- 

 da haft tillrackligt tillfalle alt lata hen- 

 ne m/iika, att hon varsnat henne, och 

 in;d lioje. Alt hon ej egentligen till- 

 Ltuit'o la haute vol^e, kuude han finna, 



hon var hOgst enkelt, ehurn smakfullt 

 kla'dd i en dra'gt, som na'rmade eig till 

 sorgdra'gt, och hon gick alldeles ensam. 



Foljande dagen infann marki&en sig 

 ensam pa promenaden, ochganska rik- 

 tigt var hon der. Det var synbart, att 

 hennes blick lifvades af gla'dje, na'r 

 hon sag honom, och a'nda marktes en 

 ha'ftig rorelse, nastan darrning, inlr han 

 nalkades for att tilltala henne. Hvad 

 markisen farm denna blyghet, denna 

 den forsta karlekens obestanida ha'fvan 

 pikant! Han fann val, att han har ej 

 fick ga alltfor hastigt tillvaga. Ocksa 

 kunde h?n ge sig tid alt va'nta, det 

 skulle bH sa intressant att studera och 

 leda henne. Han tilltalade henne med 

 den finaste artighet, bad om'ursaktfor 

 sin djerfhet, men forsakrade, att en 

 oemotstandlig kansla, ej tand blott af 

 hennes skonhet har anlog markisen 

 den ^allrasotaste mine en kunsla. med 

 ett ord, som han^ej kunde forklara,. 

 dragit honom til! henne ifrau forsta 

 ogonblicket han sag henne. 



Jag vet ej, orn flioka n gaf akt pa 

 den sota minen, men visst a'r det, att 

 hans ord gjorde ett hogst behngligt in- 

 tryck vii henne, och hon gjorde sig, 

 ingen moda att dolja de<? Det, har gar 

 ju fortraffligt, liinkte niaikisen, meii- 

 man maste vidare rekrgno?cera. Tror 

 ni ej, fortfor han, ait en sadan kansla 

 just derfore, att man ej kan lorklara lien- 

 .ne, har nogon egen, hemlig betydelse? 



Ack jo! N det tror jagfullkomligt, sva- 

 iade hoo, rned uttryck af den renaste 

 gla'dje. Hon boijude nu spraka med 

 en hjertlig fiirtroligbet, som om de va- 

 rit gam la bekanto. Han tick ,veta, att 

 hon hetfe Elise H , att hennes far, 

 som varit officer, dott, nai hon var hr.i t 

 liten. Om markisen haft den minsta 

 anledning att tvf/Ja ].a sanningt-n af 

 denna uppgift, sa skulle han sa'kert ha 

 fatt tviflet bek'.aftadt af osakerheten i 

 hennes rust, nar hon beraltade det.. 

 Deremot lalade hon med den siorsta 

 oppcnhet ('ch bainsliga kiu-lek om sin 

 nior, om de lyckliga och lugna dagar, 

 hon lefvat rned henne, tills doden fCr 

 ungefar ett ar sedan bortryckt henue- 

 Under samtalet berattade hnn til] cch, 

 med, att hon bodde helt na'ra intill 





