203 



markisens eget hotell, och alt hon flera 

 ganger sett honom ga ut och in. 



En sa oformodad fortrolighet for- 

 madde markisen att vaga ett steg, som 

 ban visst ej hoppats fa nagon anled- 

 ning att v%a sa snart. Det var att 

 bedja henne om tillstand attfabesoka 

 henne. Och till hans hogstaforvaning 

 gjorde Elise ej den ininsta svarighet 

 dervid. 



Var Elises oskuld blott foisfallning? 

 eller skola vi tro henne sa oforlatligt 

 enfaldig, att hon ej kunde forsta det 

 opassande i ett sadant steg? Att hon 

 ej urngicks i de krefsar, der hon kun- 

 nat fa la'ra ka'nna markisens verkliga 

 rykte, rattfardigar henne visst ej full- 

 komligt. Men, benagne lasare, dom 

 henne ej annu. Om du kunnalse hen- 

 nes oskuldsfullfc glada blick, under det 

 hon iordningstallde sitt lilla rum, pa 

 det att det matte gora ett behagligt 

 intryck vid det vantade besoket, om 

 du sett, huru hon imellanat samman- 

 knappte hSnderria och va'nde blicken 

 mot himlen, sa skulle du visst ej kun- 

 na fordomma henne. 



Och besoket drojde ej. Markisen/ha- 

 de annu ej kunnat bestamdt afgora, 

 hur mycket han borde vaga vid detta 

 forsta. Flickan forekom honom sa 

 ovanlig. Sa mycken oskuld, forenad 

 tned en sa oforstalld ha'ngifvenhet! Det 

 var saledes ej mojligtattforklara hen- 

 nes uppforande for tillgjordhet; han 

 forstod henne ej. Imellertid borde han 

 ej vaga for mycket, for att ej forlora 

 allt. Likval tilliit han sig vid afske- 

 det, att trycka en kyss pa hennes pan- 

 na. Men hur forvanad blef han, nar 

 hon fattade hans hand, och ofverholjde 

 -den med de mest brannande kyssar, 

 nar hon sag upp pa honom med en 

 man skulle kunna saga himmelsk blick, 

 och ett par tarar gla'nste i hennes ogon. 

 Hade markisen gifvit sig tid till besin- 

 ning, hade han ej blifvit sa y tterat be- 

 stort dfver haftigheten i hennes rorelse, 

 sa hade han kanske ansett detta till- 

 falle lampligt alt vaga allt. men nu 

 drog han sig forstummad tillbaka. 



Huru dumt! mumlade han for sig 

 sjelf en stund derefter. - Har jag icke 

 burit mig at som en nyboi^are? Flic- 

 kan a'lskar mig mei den mest brinnan- 



de passion, det a'r ju tydligt, men duna- 

 ma fordomar halla henne tillbaka, och 

 jag torde behofva konst nog, for att 

 annu en gang framkalla ett s&dant 

 ogonblick sasom detta. som jag saofor- 

 latligt lat ga mig ur handerna. Men 

 vanta, det skall nog komma, och jag 

 skall ej en gang till ba'ra "mig at som 

 ett dumhufvud. 



Och hvad gjorde Elise efter, marki 

 sens bortgang? Hon drog forhanget 

 ifran sin mors portrait, som hangde 

 pa vaggen, och knafoll framfor det. 

 Blicken- riktades omsom mot himlen 

 och pa portra'ttefc. Hvad hon- yttrade,, 

 vet jag ej, vet ej ens, om hon hade 

 ord, men i blicken lag bade bon och 

 tacksagelse. Hon afvaktade nasta be- 

 sok kanske till och med under mera 

 otalighet an markisen sjelf. Hon hade 

 vunnit hans ka'rlek, det var tydligt, 

 han hade ju sjelf talat om den ofor- 

 klarliga kansla, som drog honom till 

 henne. Just sa hade hon tankt sig 1 

 det, hon kande sig sa lycklig, och af- 

 ven han skulle Mi det. 



Ocli med stralande blick motte hon 

 honom vid hans nasta besok. Hvar- 

 fipre kande hon sig ej nu lika lycklig 

 efter hans bortgang? Hvarfore fylldes 

 hennes ogon med tarar, nar hon betrak- 

 tade sin mors portrait? Hvarfor hade 

 hon forstummats, nar hon viile uttala 

 det ord. som skulle gora honom och 

 henne sa lyckliga? 



Markisen hade visst ej visat henne 

 mindre deltagande, tvartom, men han 

 visade det pa ett satt, som maste pa- 

 tvinga henne misstanken om hans verk- 

 liga kanslor. Kunde det varasa? Eli- 

 ses angest var Jorfarlig. Det var ej 

 blott en oskyldig flicka, som kanner 

 sig forolampad, det var nagot *mer. 

 Elise ryste tillsammans, nar hon ta'nkte 

 sig mojligheten af, att hennes misstanke 

 kunde vara grundad. Men hon ha- 

 de vfil misstagit sig, nagonting sadant 

 kunde ej vara mojligt. 



Nej, hon liade ej misstagit sig, derom 

 blef hon allt mera ofvertygad for hvarje 

 gang. Hvarfor flydde hon ej ? Hvarfor 

 forbjod hon honom ej att visa sig for 

 henne? Hon darrade ju som for en 

 bodel, na'r han kom. For hvarje hans 

 :i-ur96k att vidrora henne drog hon sig 



