204 



undan med ultryck af den djupaste 

 fasa. Och anda kunde hon imellanat 

 betrakta honom med blickar, som tyck- 

 tes tigga karlek. Men nar han da ka- 

 stade sina brinnande blickar pa henne, 

 rodnade hon ej, hon blef likblek. Det 

 arbetade valdsamt inom henne, det var 

 som om nagon hemlighet velat tvinga 

 sig fram, men for hvarje rorelse af 

 markisen, som forradde bans kanslor 

 och bans afsigt, blef det henne omoj- 

 ligare att fa orden ofver sina lappar. 



En hdgst besynnerlig flicka, sade 

 markisen for sig sjelf; bland alia de 

 original, jag haft tillfalle att ge akt pa, 

 har jag icke funnit hennes like. Det 

 kan vara ratt pikant, ratt intressant 

 att studera, aja, men det bo'rjar bli na- 

 got for langsamt. Hon alskar mfg, 

 alskar mig haffigt, det har jag-jutyd- 

 ]igt sett, men hon slrider' mot sin pas- 

 sion och strider ratt tappert, det maste 

 jag medge. Hvarfore stridaV Dum- 

 heter! Och onyttig blir striden anda. 

 Men hon. vili intagas med storm,' 

 sa ar det, kanske till halften omedve- 

 iet, men sa ar det anda, och sedan blir 

 allt bra. Na val, hvarfore icke? 



Det var afton, markisen kastadc en 

 latt kappa omkring sig och smog till 

 Elises boning. Elise hade en tjenst- 

 fh'cka, som var ett monster afenfaldig- 

 het. Markisen maste va'nta en stand 

 for att forst traffa flickan. Det blef 

 honom ej svart att finna en forevand- 

 ning, att skicka henne bort i elt aren- 

 de, som skulle balla henne fran varan de 

 atminstone en timme. Han skulle imel- 

 lertid etanna qvar bos mamseil, sa alt 

 det ej skulle vara den miesta fara. 

 Den stackars flickan igenkande ju sam- 

 ma herre, som alltid blef emotfagen 

 bos Tnamsell, ehuru han forr just ej 

 Infunnit sig pa en sadan timme. Det 

 var saledes hennes skyldighet att ut- 

 ratfa det lilla uppdraget, hvarom han 

 bad henne, och kunde visst ej vara na- 

 got ondt i det, nar hon lemnade sin 

 mamsel] under ett sadant beskydd. 



Da* markisen intriidde, satt Elise la- 

 sande i en bok, som tycktes npptaga 

 hela hennes uppmarksamhet, hennes an- 

 dakt skulle man kunnat saga. Det var 

 i hennes ansigte en sadan ren, bafvan- 

 4e oskuld, som hade bordt afviipna 



hvarje brottsligt begSr, men som nu i 

 stallet eldade det. Hon markte ej ge- 

 nast markisen: vid rorelsen af dorren 

 bade hon trott, att det var hennes 

 tjenstflicka. Markisen nalkades henne. 

 Sa snart hon blef honom varse, sprang 

 hon upp dodsblek, hon maste halla sig 

 fast i bordet, for att ej falla. Na, han 

 hade ju vantat att finna henne ofverra- 

 skad, och det var honom ej emot. 

 Hennes forsta rorelse var att fatta 

 klockstrangen, men han bindrade hen- 

 ne. Skona flicka, sade han, skulle du 

 ej unna mig detta ogonblick ensamt 

 med dig? Jag har ej kunnat och jag 

 har ej velat dolja, bur hogt jag alskar 

 dig. Det ar min forsta verkliga kav- 

 lek., Har jag ej sagt dig, hur en ofor- 

 klarlig kansla drog mig till dig ifrun 

 forsta ogonblicket jag' sag dig? Du 

 tycktes da forsta denna kansla, jag trod- 

 de dig forsta, att vi voro skapade for 

 hvarandra. Hvarfor sicHlle en barnslig 

 fordom hindra oss att vara lyckliga? 

 Jag ar rik jag blygs nastan att niim- 

 na ett sadant Jappri tillsammans med 

 den varmaste karlek, men det bor at- 

 minstOne ej vara dig obebagligt att *e- 

 ta, att jag afven i detta afsecnde kan 

 gora dig lycklig. 



Elise svarade intet, hon blott dar- 

 rade. Hon hade ej motsagt honom, 

 ej gjort nagot forsok att ropa pa hjplp, 

 det var saledes ej vadligtatt vaga iner. 

 Han sprang fram och slot henne i sina 

 armar, hon ville stota honom -tillbaka. 

 men hon hade ej krafter dertill. Det 

 var val ett smekande vald, men det 

 var anda vald. Da honkande, att hon 

 ej hade styrka att siita sig los, uppgaf 

 hon blott ett enda skrik, men sa haf- 

 tigt, sa valdsamt gendmtrangande, att 

 markisen af forskrackelse genast slapp- 

 te henne. 



Der stod hon nu och betraktade ho- 

 nom med en blick sa forkrossande, att 

 sjefva markisen maste sla ner cgonen. 

 Herr markis ! sade hon slutligen, ga nu! 

 Kasta midnatt skall min dorr sta op- 

 pen for er. 



Mavkisen betraktade henne med for- 

 vuning, kuncle- det vara hennes allvar? 

 Du vill bedra mig, skona flicka, sade 

 bun. 



Nej, vid Gud! jag bailer ord. 



