205 



Ja, din dorr skall sta oppen, men 

 du skall ha flytt. 



Ni skall tinna mig bar. Ga blott 

 mi och gor intet forsok att nalkas mig. 

 Hon gjorde en'haftig rorelsemed han- 

 den, for att aflagsna honom. Markisen 

 drOg sig langsamt tillbaka, Kom ihag! 

 ej fore midnatten. ropade hon efter 

 honom. . 



Skall hon halla ord? sa fragade 

 markisen sig sjeli'. Ajo, hon liar svu- 

 rit vid Gud, och for henne betyder det 

 visst mycket. Han vav saledes viss om 

 segren, ban hade blott annu en dag 

 att varita. 



Sa shart markisen gatt, kaetadeElise 

 sig ner for sin mors portrait och vrea 

 handerna i den granslosaste fu'rtvitlan. 

 Hon ville bedja, hon kunde det ej eu 

 gang. Efter en stund sprang hon upp, 

 tog portrattet if ran sin ram, kysste det 

 och slet duken i stye-ken. 



Det var den trettiondefor,sta decem- 

 ber. Dagen uppgick sa skon och klar, 

 det var som om det fljende aret me'd 

 sin kdrfa afskedsblick velat bedja men- 

 niskorna att minnas det utan bitterhet, 

 oaktadt de lidanden det sakert foror- 

 sakat manga ibland dem. Och menni- 

 skorna helsade det tillbaka till afsked, 

 somliga med tacksagelser, andra med 

 smart a, men utan agg, sasom man for- 

 late'r en aflidande. 



Markis L hade visst ej mycket 

 skal att anklaga det slutande aret, men 

 han emotsag likval nu med mycket 

 noje deas afsked sa fort som mojligt. 

 Imellertid hade hanlaesiutit att tillbrin- 

 ga de fa aterstaende stunderna pa det 

 gladaste satt. Han hade redan gifvit 

 sin afskedsnick ut den nedgaende solen, 

 och i fantasien genomgatt de timmar, 

 som skulle forbiga, innan ban fick se 

 henne pa nytt. Han hade till aftonen 

 inbjudit nagra af sina fortroligaste van- 

 ner, och champagne och infall, och 

 ater champagne och historier af ett visst 

 slag, evigt samma, evipt nya, delade 

 timmarne. Vi veta forut. att markisen 

 ej hade den svagheten att undandraga 

 sina vannf-r kannedomen om bans Iri- 

 umfer. Afven den bar sista affaren 

 hade saledes ej forblifvit nagon hem-* 

 lighet, blott flickans namn och boning 



hade blifvit fortegade, Markisen trod- 

 de sig ej fullkomligt kunna lita pa sina 

 vanner, och hau ville atminstone ej. att 

 nagon skulle ga honom iforvag. Hvad 

 som sedan kunde handa, fick man se, 

 det var i alia fall af mindre vigt. Hu- 

 ru nara den efterlangtade stunden var, 

 upptacktes till och med, iorst med na- 

 gorlunda fortackta ord, och slutligen 

 sa klart det med ord kan uttryckas. 

 Med mycken tillfredsstallelse emottog 

 markisen sallskapets komplimenter for 

 bans afundsvarda oemo{standligh<it vid 

 en sa framskriden alder, han var den 

 aldsta i sallskapet. Andtligen intraffa- 

 de den stunden, da markisen hrjde sitt 

 glas och borjade: Mina viinner! jag 

 skulle oandligt gerna i sallskap med 

 er velat med glas i hand holsa det nya 

 lire!, vi ha knappten timme dit, men... 

 . . . Hari lick ej ibrtfara och behofde 

 det ej heller. Sallskapet reste sig skrat- 

 tande. Var viird tanker intrada i det 

 nya aret med triumf, ropade vannerne, 

 och skratlande ,och lyckonakande af- 

 lagsnade de sig. 



Markisen sag pa sin klocka, nu afer- 

 stod blott minuter att rakna. Han ka- 

 stade hastigt en kappa ofver axlarna 

 och skyndade till Elises boning. Dor- 

 ren var efter l5fte olast, han intradde. 

 Pa bordet vid sangen stod en brinnan- 

 de lampa. och pii sangen lag Elise, 

 kladd, hon hade somnat. Markisen 

 narmade sig, for att vacka henne med 

 en kyss. Hu! han ryckte sig valdsamt 

 tillbaka. der lag ett lik. Men ej ett 

 vackert lik, ej sa som man skulle vilja 

 so den slurnrande oskulden. Ansiglet 

 var betackt med svartbla flackar och 

 dragen forvridna af dodskampens qval. 

 Pa bordet stod en till halffen lomd gift- 

 flaska, och bredvid den lag ett oppet 

 bref. 



Markisen stod och stirrade pa liket. 

 Han ville fly. men han kunde ej rora 

 sig, kunde ej vanda dgonen fran den 

 ohyggliga synen. Han stod der om- 

 gjfven af midnatfens och dodens fasa. 

 Var det bcirjan af det nya aret? Skulle 

 det bli viind punk ten i bans lif ? Haren 

 reste sig pa bans hnfvud och angest- 

 svetien 'droppade fran bans panna. Slut- 

 ligen ryckte ban till sig brefvet och 

 flyddc. 



