239 



er froken om raddning ur den hotandc 

 fa ran ! 



Martiniere horde tydligt hur den 

 fi-amraaude vid dessa ord suckade och 

 snyltade af smarta. Dertill var den 

 arrne unge mannens rost sa Vernodig 

 och klagande atfc den gamla trogna 

 tjenarinnau slutligen blefriird och utan 

 vidare invandningar sijkte train port- 

 nyckeln. 



Men knappt var porten uppnad forr- 

 a'n den frammande haftigt skuffade un- 



dan Marriniere ocli stortade in i porten 

 med vild rost utropande: 



'For mig till er freken! 

 Forskrackt hb'jdc Marfiniere ljuset, 



dess sken foil pa ett blekt, grasligt 

 forvridit ynglingansigte. Men na'r den 

 unge mannen slog upp kappan och 

 Martiniere varseblef en i hans bake 

 instucken stilett , var hon nara.att sjun- 

 ka till marken af angest. Den frem- 

 mande stirrade ater pa henne med sina 

 stora ilammande ogon och upprepade 

 i befallande ton: 



For rnig till er froken,! 



Nu sag Martiniere den alskade mat- 

 modren i den storsta fara och tillgif- 

 ve'nheten forliinade henne ett mod som 

 hon aid rig forut trott sig ^'ga. Hon 

 staugde raskt dorrn till sitt rum. stull- 

 d^ sig framfor dess dorr och sade med 

 krafifull och beslulsam ^tamma. 



Ert ofurskamda beteende ha'rinne 

 ofvereiisstammer ilia ined era klagan- 

 de ord utanfor porfen och jag marker 

 nu rait viil att jag i den storsta otid 

 anvandt mitt medlidande! . . . Min fro- 

 ken ftr ni icke traffa, vare det nog 

 sagdt! . . . 'Har ni intet ondt i sinnet 

 bdiofver ni icke t sky dagsljuset, ntan 

 kan komma igen i morgon o eh an fora 

 hvad ni har att saga, men nu maste 

 11 i pucka er ha'nfrun ! 



Den frcmmande utstotte en dof suck, 

 betraktadc med vilda blickar Marti- 

 niere och grep efter stt'etttn. Tjenu- 

 rinnan anbefallte tyst sin sjtil i Guds 

 hand, men rorcle sig icke ur stallet, 

 utan stddde sig endast annu hardare 

 mot dorrn, hvilken fremlingen nodviia- 

 digt maste passera for att komma in 

 till froken de Scuderi. 



*SIapp in mig till er froken, sa'ger 

 jag er, qvinna v , upprepade den fram- 

 marde atei 1 . 



Ni ma gora hvad ni "sjill sade 

 Martiniere men jag vike rej trun 

 denna plats!... Fullborda- gerna er 

 morka gerning, bade ui och alia < ra 

 varde kamrater fa nog en gang er ion 

 pa Greve lorget*). 



Ja utropade den unge man- 

 nen ni har ra'tt, jag ser verkligen 

 ut som en mordare eller en tjuf! 



Dermed drog ban, i det ban v kasta- 

 de ( giftiga blickar pa den till 'ha' 1 fieri 

 ihjalskramda tjenarinnan, sin stilett. 



Jesus! skrek hon med fullkomlig 

 isakerhet vantande dodsstoten. 



Men i sa.mma ogonblick hordes utan- 

 for pa gatan slagen af hastiiofvar och 

 vapengny. 



G-ensdarmes! . . . Gens.darmes! 

 hjelp! . . . hjelp! . . . skrek Martiniere. 



r Afskyvarda qvinna. du vill da 

 mitt fb'rderf utropade den fremm^n- 

 de Nu ar allt forbi! ... Alll! . . . 

 allt! . . . Se bar! gif dettaat din froken 

 lemna henne det i dag, i morgon eller 

 nar du vill ... nu ar a'nda allt mig 

 likgiltigt! 



Sakta mumlande dessa ord i Marti- 

 nieres ora, slackte ban hastfgt ljuset 

 och tryckte ett litet skrin i hennes hand; 



Gif det at-'din froken" om din 

 salighet 5r dig ka'r hviskade ban 

 och rusade hafiigt ut genom den pa 

 giant stuende' porten. 



Martiniere hade emeHertid sjunkit 

 till marken, med moda steg hon upp 



och trefvade sig i rnorkret in i sitt 

 rum, der hon belt och ballet utmattad 

 och ur stand att gora eller saga nagon- 

 ting nedsjonk, i en landstol. Piotsligen 

 horde hon nagon rora vid nyckeln 

 hvilken hon i sin forskrackelse latit 

 sitta i laser. Porten stangdes och ty- 

 sta, osakra steg niirmade sig hennes 

 dorr. Forstenad af angest och beredd 

 pa det va'rsta, satt bori ororlig der da 

 dorren sakia 6pj)nades. Men huru mula 

 hennes oiVerraskning och gla'dje da 

 hon i den intradande igenkande den. 

 bederlige Baptiste, Han var dodsblek 

 och sag all deles forsliird ut. 



I alia helgons namn, hvad 'star 

 bar pa fru Martiniere? fragade ban 

 Att nagonting var pa farde kande 



AfV;iftsplat5en i Paris* 



