Nadig herre; kalla mig en gai- 

 ning eller en andeskadare, sa blir det 

 anda vid hvad jag sagt -- utropade 

 Desgrais och slog sig for pannan 

 Jag stod der och stirrade pa muren 

 da flera af mina soldater kommo fram- 

 rusande, atfoljdc af markisen de la 

 Faire; med sinblotfade varja i handen. 

 Vi tande facklor och borjade att sla 

 emot muren, men der fanns intet spar 

 till en port, ett fonster eller nagon an- 

 nan oppuing. Det ar en hog stenmur, 

 hOrande till ett af personer mothvilka 

 ej den ringasle misstanka kan uppsta, 

 bebodt hus. I dag pa morgonen har 

 jag ate'rigen pa det nogaste undersokt 

 denna trakt . . Det maste vara fan sjelf! 



Desgrais historia hlef snart bekant 

 ofverallt i Paris. Hufvudena hvilka 

 redan voro uppfyllda med La Voisins 

 och herines medhjelpares trollerier, an- 

 debesvarjelser och forutsagelser blefvo 

 allt mer och mer forvridna och sa tog 

 man slutligen Desgrais skSmt for all- 

 var och menade .att det var djefvulen 

 sjelf som dref sitt spel med hufvud- 

 stadens innevanare. 



Man kan afven latt tores! Si la sig att 

 Desgrais' naffafventyr berattades med 

 otaliga tillsatser. Berattelsen dernm, 

 illustrerad med eft tradsnitt, fore.stal- 

 lande en grSslig, med horn utstjrdxijef- 

 vul. hvilkcn rnidt framfur Desgrais ogon 

 sjonk 1ill jorden, trycktes och salldes 

 i alia gafhorn. Koftligen, folket blef 

 su uppskramdt att fill och med polis- 

 betjenterne forlorade al!t mod, de dar- 

 rade af fruktai; och hangde pa sig en 

 mangd amulet<er niir de inaste ut pa 

 nagon vigtigare nattexcursion. 



Da polismastaren sag att alia efter- 

 forskningar voro fruktlb'sa gick han till 

 kungen och anholl att en nj domstol 

 matte inrattas hvilken med annu oin- 

 skranktare makt kunde forfolja och be- 

 strafia de nya brotten. Men Ludvig 

 den XIV hvilken redan tyckte sig ha 

 gifvit la chambre ardente ett for stort 

 va'lde och pa det hogsta ogillade de 

 manga afrattningarne som La Regnie 

 ioranstaltat, furkastade helt och hallet 

 detta torsi ag. 



Man foil da pa en annan utvag for 

 att fa, kungen bojd for saken. 



I markisinnan de Maintenons rum, 

 der majestatet vanligtvis brukade till- 

 bringa eftenniddagarne och afven na- 

 gon g&ng arbetade med sina ministrar 

 till langt in pa natten, ofverlemnades 

 en dag at honom i de hotade alskar- 

 nes namn ett poem hvari de klagade 

 ofver att hvai-je gang som galanteriet 

 bjod dem att gifva det alskade fore- 

 malct nagon skiink, riskerade de sitt lif. 

 Att i en ridderlig strid offra-sitt blod 

 f'9r n dam var lust och gla'dje, men 

 helt annorlunda var det att trotsa lonn- 

 mordares falska anfall. Man bad der- 

 fore Ludvig, all karleks och all rid- 

 derlighets klart stralande stjerna, att 

 med sitt sken upplysa den Ijocka nat- 

 ten hvari brotten gomde sig och audt- 

 ligen^afsloja den. 



Sa allvarsam saken a'n var, fat-fades 

 det dock icke poemet qvicka och rpli- 

 ga vandningar, isynnerhet var beskrif- 

 ningen ofver de stackars alskarncs oro 

 och Sngslan nar de hade nagot litet 

 afventyr for sig, ytferst humoristisk. 

 Som utomdess hvavje vers slufade med, 

 en hogtrafvande pant gyrik ofver Ludvig 

 XIV var det ganska naturligf att maje- 

 statet fann skaldestyoket i sin smak. 



Da han last ut det vande han sig 

 till fru de Maintenori och laste hogt 

 upp det for henne. Nar hah kommit 

 till slutet fragade han henne va'.villigt 

 leende hvad hon hade att saga cm de 

 arme alskarnes supplik? 



Markisin'jnan, alltid trogen sin all- 

 varsainma karakter och stadse insve- 

 pande sig i en viss fromhets sJoja, sva- 

 rade att hemliga gangar ej fortjenade 

 nagot sardeles skydd, men att man val 

 borde uppbjuda allt for att fa ett slut 

 pa, 1 de nattliga grasligheterna. 



Missnojd med detta undvikande svar, 

 vek monarken ihop papperet och rikta- 

 de sina steg mot det andra rummet, 

 der sfatssekreteraren arbetade, da plots- 

 ligen hans blick foil pa den, eft stycke 

 ifran markisinuan sittande froken de 

 Scuderi. 



Kungen narmade sig henne det for- 

 svunna leendet syntes ater pa bans 

 lappar och stannande tatt framfor den 

 gamla damen, fragade han mildt i det' 

 han ater upprullade poemet: 



