247 



nHogtarade -dam! Ert stora snille bar 

 nraddat oss, hvilkas yrke det ar att 

 nutufva den starkares ratt mot fegheleri 

 och evagheten och att tillegna oss 

 sk alter, bestamda att bortskankas pa 

 "ett oyardigt salt, fran va'rre forfoljel- 

 j>ser. Mottag derfore soin ettringabe- 

 "vis pa var taeksamhet dessa smycken. 

 "Det ar det dyrbaraste som vi sedan 

 "lang tid tillbaka kunnat komma ofver; 

 ehuru nl, adla dam, val fortjenade 

 "nagonting annu , utmarktare. I hopp 

 natt ni afven for framfiden matte ha 

 oss i valvillig atanka, forblifva vi era 

 "tacksatnma tjenare" 



De osynlige. 



Hur ar 'det mojligt att kunna drif- 

 va of'orskamdheten, ocb hanet till en 

 sadan bojd! utropade froken de Scuderi. 



Solen intrangde bjert genom de roda 

 fonstergardinerne, och kastade ettrod- 

 aktigt sken pa de pa bordet liggande 

 diamanterne. Froken de Scuderi dolde 

 med fasa ansigtet i sina bander och 

 bad Martiniere genast skaffa frort de 

 rysliga slenarne, pa hvilka de morda- 

 des blod annu syntes klibba. 



Martiniere bar undan skrinet och fra- 

 gade om ej det basta vore att ofver- 

 lemna det at polisministern och med 

 detsamma uhderratta honom pa hvad 

 satt det kommit dem tillhanda? 



Froken de Scuderi reste sig och bor- 

 jade. att med eftersinnande min ga af 

 och an pa golfvet. Derefier befailte 

 hon Baptiste att hemta en barstol och 

 Maftiniire att ordna allt for hennes 

 toilett emedan hon genast ville begif- 

 va sig till fru de Maintenon. 



Hon visste att markisinnan vid den- 

 na tid var a'tt traffa ocb bit derfore 

 ba'ra sig till henne, tagande skriuet 

 med sig. 



Fru de Maintenon blef pa det hogsta 

 forundrad da hon sag froken de Scu- 

 deri, vanligtvis sjelfva alskvardheten 

 och gla'djen, intrada blek och darrande. 



Hvad i Guds namn bar handt? 

 fragade hon- och gick vanligt emot den 

 gamla danien, som na'stan andlos ned- 

 fcill i den stol som markisinnan ma- 

 kade fram j\t" henne. 



Da hon a'ndtligen nagot dterbemtat 

 sig berattade hon hvilken gra'slig for- 

 odmjukelse och bitter skymf hon adra- 



git sig genom de skarntfulla ord, med 

 hvilka hon besvarat alskarnes supplik. 



Sedan markisinnan erfarit allt for- 

 klarade hon att froken de Scuderi ej 

 borde lata saken ga sig alltfor mycket 

 till bjertat, banct var for oviirdigt att 

 kunna nedstarnma henne. Slulligen 

 begarde hon att fa se smyckena. 



Froken' de Scuderi lemnade markisin- 

 nan det oppnade skrinet och denna 

 kunde ej dterhalla ett utrop af ofver- 

 raskning vid asynen af de dyrbara nip- 

 perna. Hon tog upp dem ur skrinet 

 och tradande fram till fonstret la't hon 

 an solen skina pa de blixtrande sfe- 

 narne ocb an boll hon armbanden belt 

 tatt intill sina ogon for att riktigt kun- 

 na beundra det sirligaguldarbetet. Men 

 plotsligen va'nde hon sig om utropande: 



Bestarnt bar ingen annan gjort 

 dessa dyrbarbeter an Rene Cardillac! 



Rene Cardillac var Paris utmarkta- 

 ste guldsmed pa den tiden, och tillika 

 dess underligaste menniska. Mera liten 

 an stor, bredaxlad och af muskulos 

 kroppsbyggnad, hade Cardillace ehuru 

 mycket ofver femtio ar, annu en yng- 

 ]ings bela kraft 6ch rorlighet. Qm 

 deuna ovanliga styrka talade afven det 

 tjocka roda krusiga haret och det run- 

 da skinande ansigtet. Om'icke Cardil- 

 lac varit kand i hela Paris som den 

 redligaste, bederligaste och hjelpsam- 

 maste borgare skulle man latt pa de 

 grona gnistrande ogonen kunnat miss- 

 tauka honom for elakhet och lomsk- 

 het. Sedan barndomen forfrolig med 

 adelstenarncs natur forsto'd ban att be- 

 handla ocb att infatla dem pa ett satt 

 att man forst sedan de lemnat bans 

 verkstad insag hela deras va'rde. Han 

 mottog med passionerad ifver bvarje 

 bestallning och begarde derfor ett pris, 

 som i forhallande till det utmarkta ar- 

 betet, kunde kallas ganska ringa. Sa 

 fort, ban fatt ett nytt uppdrag, tog ban 

 det genast i verket. Dag och natt hor- 

 de man honom arbeta derpa i sin verk- 

 stad. men knappt var saken fardig forr- 

 a'n ban bade nagonting att invanda 

 deremot, orsak nog for honom att ka- 

 sta det i smaltdigeln och aterborja pa 

 nytt. Pa delta satt blef hvarje arbete 

 ett' masterstycke. Det svaraste v'ar dock 

 att fa det bestallda arbetet tillbaka at' 



