259 



bleka drag Jn Ifingre hon betrak- 

 tade honoin dess bekantare fort-foil 

 henne hans ansigte och belt och liSllet' 

 glommande att hon hade Cardillacs 

 mf>rdare N framfor sig, sade hon i sin 

 Tanlfga vfinliga ton: 



NS, Brusson, hvad ar d"et ni har 

 att sa'ga mig? 



Denrie fiirblef liggande pa kn& och 

 svarade djnpt suckande: 



Ack! inin adla, tnin innerligt vor- 

 dade frbken, har da hvarje minne af 

 mig forsvunnit? 



Fruken de Scuderi som annu upp- 

 marksammare befraktade honom, sva- 

 rade att hon visserligen faun honom 

 ha en svag likhet med en af henne 

 Slskad person, och att det var denna 

 likhet som hon hade att \acka for att 

 hon besegrade sin afsky for mordaren 

 och lugnt af horde lionom, men detta 

 var ocksa allt. 



Djupt sarad af dessa ord sfeg Brus- 

 son hafligt upp och tog nied dystra 

 blickar nSgra steg tillbaka. Derefter 

 sade han med dof rost: 



Har ni da helt och hallet glomt 

 Anna Guiot, det ar hennes son, Olivier, 

 den lilla gossen som ni sa ofta gtin- 

 gat pa era kna'n, som star framfor er. 



Himmelske Gud ar det mojligtS 

 utropade froken de Scuderi och dolde 

 forfarad hufvudet i sina bander. 



Froken de Scuderi hade val skftl att 

 p& detta vis forfasa eig. Anna Guiot, 

 dotter till en fattig borgare, hade anda 

 sedan sin barndom varit hos froken 

 de Scuderi, som med den storsla om- 

 sorg och 6mhet uppfostrat den lilla 

 flickan. Da hon var fullva'xt inslallde 

 sig en vacker och stadad ung kavl vid 

 namn Claude Brusson och friade till 

 henne och som . han var en ulmarkt 

 uimakare, hvilken kunde finna sin rik- 

 liga utkomst i Paris, och Anna dertill 

 6mt alskade honom, tvekade froken de 

 Scuderi icke aft gifva silt samtycke till 

 giftermalet. Det unga, salla paret bo- 

 atfe sig i Paris och det, som a"nnu me- 

 ra okade deras lycka, var en liten sons 

 fodelee, modrens trogna afbild. 



Fro'ken de Scuderi afgudade nastan 

 den lille Olivier som hon ofta hela da- 

 garna tog ifran modren ffir att i ro f& 

 emeka och jollra ined. Detia hade till 



fnljd att den lille gossen lika gerna 

 rar hos henne som hos modren. 



Tre ar hade forflutit pa detta sStt 

 da kamraters afundsjuka dref det sa 

 langt att Brussons arbete dagligen min- 

 skades och han slutligen endast med 

 verklig moda kunde forsorja sig. Till 

 alia dessa obehag sallade sig iifvcn 

 hemlangtan, hvilket gjorde att den lilla 

 familjen oaktadt froken de Scuderis alia 

 invandningar och loften om understod, 

 flyttade till Gent, Brussons fadernestad. 



Anna skref nagra ganger till sin fo- 

 stermor, derefter horde froken de Scu- 

 deri indenting rnera af sina skyddslin- 

 gar utan trodde att de i sin nya lycka 

 helt och hallet glo'mt sina fordna vanner. 



Tjugolre ar hade emellertid forflutit 

 sedan Brusson lemnat Paris och flyttat 

 till Gent med huslru och barn. 



O! det ar forfarligt utropade 

 froken de Scuderi sedan hon nagot 

 hemtat sig fran sin fOrsta ofverraskning 



- Kan ni "vara Olivier, min trogna 

 Annas sonl 



- Ja svarade Brusson sv&r- 

 ligen kunde ni ana att den framfor er 

 knafallande, for ett grasligt brott an- 

 klagade mannen var samma barn soni 

 ni fordom smekt som den ommaste morl 

 ... Men om jag ocksa icke ar allde- 

 les utan skuld, kan jag vid min evjga 

 salighet bedyra att jag ingen del bar 

 i den olycklige Cardillacs dod! 



Olivier rakade vid dessa ord i en 

 haftig darrning. Tigande visade fro- 

 ken de Scuderi pa en bredvid den un- 

 ge mannen staende litndstol, i hvilken 

 han malt nedsjonk. 



Man gaf mig tillrackligt lang tid 

 att bereda mig ^pa mitt samtal med er, 

 sade han hvilket jag ansag som dea 

 fb'rsonade himlens sista nad, och anda 

 bafvar jag nu for att beriitta er mina 

 stora och grasliga olyckor!... Visa 

 mig den barmherligheten att afhora 

 mig lugnt, ehuru m_vcket af den hem- 

 lighet som jag nu vill i^pptacka foi er, 

 skall, uppfylla er med bestortning och 

 fasa! ... O! att min far al(i rig lemnat 

 Paris! . . . Sa langt jag kan minnas till- 

 baka erinrar jag mig ingerrting annat 

 Sn mina forfildrars tarar hvilka afven 

 narrade mig att grata, ehuru ja icke 

 forstod hvarfore de klagade- Seder- 



