260 



mera blef det mig dock klart att det 

 irar fatligdornen, det tryckande elaudet, 

 om framkallade deras bittra sorg. Min 

 far hade biifvit sviken i alia sina for- 

 Jioppningar. Nedtryckt af molgangar 

 och bekymmer dog han just i det ogon- 

 l)lick da ban lyckals att fa mig i ISra 

 hos en guldsmed. Min mor talade ofta 

 om er, hon ville skrifva till er, men 

 hvarje gang hon salte sig dertill, of- 

 verfolls hon af den, af elandet fram- 

 kallade modloshefen hvilken i forening 

 med falsk blygsel alltid afholl henne 

 ifran att utfora sin foresats. Fa ma- 

 nader efter min fars franfalle foljde 

 Sfven min mor honom i grafven. 



Arma, arma Anna! utropade 

 froken de Scuderi ofvervaldigad af 

 srnaria. 



Nej, lofvad och tackad 'vare Gud 

 att hon ar borta ufropade Olivier 

 vildt sa att hon ej behofver se den 

 Slskade sonens hufvud falla for bilan! 



I detta ogonblick hordes tunga steg 

 ute i forstugan. 



Det ar Desgrais som va'cker sina 

 handtlangare sade den unge fangen med 

 ett bittert leende Ju*t som om jug 

 skulle kunna fly ha'rifran ! . . . Men jag 

 vill nu beratta vidare!. .. Jag blef 

 mycket strangt hallen af min mastare 

 ehuru jag arbetade bast af alia arbe- 

 tarne, till och med snart ofvertraffade 

 mastaren sjelf. En dag intradde en 

 fremmande i var verksfad for att gora 

 na'gra uppkop. Han kom ha'ndclsevis 

 att kasta ogonen pa ett vackert hals- 

 band, hvarmed jag var sysselsatt, och 

 han hade ej la'nge betraktat detforran 

 han vanligt slog mig pa axeln och ut- 

 ropade! "Det der ar mycket val 

 gjordt, min unge van. Jag vet ingen 

 Som ofvertra'ffar er, mer an Kene Car- 

 dillac, men han ar ocksa den forste 

 guldsmed som flnns i hela verlden! 

 !Ni borcfe anmala er hos honom, ty en- 

 dast wi kan bjelpa honom i bans konst- 

 fnlla arlbeten och blott af honom kan 

 ni la'ra nagonting." Den fremman- 

 des ord hade intningt'i djupet af min 

 eja'l. Jag hade ingen ro mera i Gent. 



Andtligen lyckades det mig att komma 

 ifran min maslare. Jag anlande till 

 Paris. Rene Cardillac moffog mig kallt 

 och buttert. Jag besvor honom att gif- 



va mig nSgot att gdra, om det an var 

 atdrig 8^ obetydligt. 'Andtligen upp- 

 drog han St mig att forlardiga en liten 

 ring. Dd jag fatt den fardig och bar 

 den hem till honom betraktade han mig 

 en stund mycket bkarpt som om han 

 velat la'sa i djupet al min sja'l, derefter 

 eade han "Du ar en bra arbetare 

 du kan f& flytta hit, jag tager dig till 

 gesa'll! Jag belalar frikostigf, sa du kan 

 bli ncjd." Cardillac holt ord. Jag 

 hade redan flera veckor varit hos ho- 

 nom utan att se Madelon, som var pa 

 landet hos en slagting. Men andlligen 

 kom hon hem!... O! min Gud! bur 

 skall jag kunna heskrifva bur jag blef 

 till mods, nar jag skadade den engel 

 framfor mig! . . . Aldrig bar val mlgon 

 menniska alskat liogre an jag!.. . Och 

 nu!... Arma Madelon! 



Smartan hindrade Brusson att fort- 

 fara. Han boll begge handerna for 

 ansigtet och snyflade hogt. Slutligen 

 med vald beherrskande sig fortfor han: 



"Madelon betraktade mig med van- 

 liga blickar. Hon kom allt oflare och 

 oftare i verkstaden; med forijusning 

 bemarkte jag hennes tilltapandekarlek 

 och ehuru strangt fadren an bevakade 

 oss, ulbytte vi dock rner an en forstu- 

 len handtryckning som *tecken pa\ det 

 mellan vara hjertan slutna forbundet. 

 Jag hoppades, alt, d& jag egde endast 

 hennes tillgifvenbet. jag skullenogge- 

 nom arbetaaihhet och skicklighet afveu 

 erhalla fadrens samfycke. ' Men en dag 

 medan jag som bast byggde mina sko- 

 na luttsloU, intradde Cardillac och 

 slallde sig framfor mig med vredgade 

 ondskefulJa blickar. "Jag behofver 

 icke mera ditt arbete "skrek han 

 bort harifran, jag vill aldrig mera se 

 dig for mina ogon. Hvarfore jag icke 

 mera kan lala dig, behofver jag icke 

 saga, det vet du!... For dig, fattige 

 stacka-re hanger den Ijufva frukten myc- 

 ket for hogt!" -- Jag ville tala men 

 med slark hand fatlade ban tag i mig 

 och kastade ut mig. ..Tillintetgjord af 

 sma'rfa lemnade jag huset. Jag fann 

 nndtligen tak ofver hufvudet hos en 

 beskedlig kamrat i fiirstaden S:t Marlin 

 som samtyckte att dela sin lilla vinds- 

 kammaie.med mig. Men jag hade in- 

 gen ro, intet lugn mera, Hela natter- 



