279 



blifvit med grundligtiet afhandladt. Pei- 

 gnot, den siste, som riktat sin upp- 

 marksamhet derpa, bar atnojt sig med 

 att sammanstalla andras olika asigter, 

 utan att falla ett sjelfstandigt omdome, 

 som blolt efter noggrann jemforelse 

 mellan kallorna kan uttalas. Jag vill 

 bar meddela miua, mahanda icke oin- 

 teressanta asigter, bvilka harleda sig 

 fran jemforande undersokningar af de 

 gamla spelkorten. 



Abb6 Legendre bar ater upprepat 

 den underrattelsen, att Lydierna under 

 en hungersnod uppfunnit kort, och att 

 de for spelets skull nastan glomde no- 

 den. Det ar val mojligt, att Lydierna 

 kande nagot spel med malade blad 

 (tabulae sigillatoe) i likhet med gasspe- 

 let; men sakert voro dessa icke kort, 

 sadana som begagnas vid piketspel. 

 Korten hafva jemte schackspelet kom- 

 mit fran Orienten. Detta ursprungsy- 

 nes obestridligt : men derfore behofver 

 man icke med Court de Gebelin tiller- 

 kanna Egyptierna , aran af deras upp- 

 finning och forklara dem for hierogly- 

 fer. Mellan korten och schackspelet 

 finnas nagra likheter, som ej fa till- 

 skrifvas blotta slumpen, Man bar an- 

 ledning att tro, att korten ursprungli- 

 gen voro bildade efter schackspelet. 

 For att lemna lyckan friare spelrum, 

 afvensom for att bringa spelets tillfal- 

 liga vandningar i mera jemvigt, funnos 

 visserligen lopare, hastar och torn i de 

 forsta korten, som utgjorde ett dubbelt 

 schackspel. Mahanda speltes pa fyra 

 man hand, da enhvar hade sin egen 

 farg. och a att saga sina sarskilta 

 truppafdelningar. Dessa analogier steg- 

 ras nastan till visshet, vid jemforelsen 

 med 15:de arhundradets tarokkort (ta- 

 rots), hvari aro bade lopare och torn, 

 det sednare under namn af maison de 

 Dieu. Allegorien i bada spelen ar 

 densamma. Bada aro de en bild af 

 kriget; sa finnes afven ett tarok kort, 

 som bildlikt forestaller slntliga resulta- 

 tet i schackspelet, nemligen doden, ri- 

 dande pa apokalypsens bleka hast. 



I borjan voro korten icke talrikare 

 an schackfigurerna. De voro delade i 

 tvenne grupper, den ena rod, den an- 

 dra pvart. En fOrokning af kortens 



antal gjorde nya kombinationer nod- 

 vandiga, och smaningom aflagsnade sig 

 bada spelen fran deras ursprungliga 

 analogi. 



Vare harmed huru det vill, sa ar 

 likval sakert, att kort redan lange va- 

 rit i bruk fore ar 1392, och att man 

 oratt tillskrifver denna tid deras upp- 

 finning. Redan ar 1240 forbjod syno- 

 den i Worchester klereciet de oanstan- 

 diga spelen, bland andra det med kung 

 och drottning; ett italienskt manuskript 

 omtalar korten ar 1297, hvilka da kal- 

 lades naibi; klosterstatuterne af ar 

 1337 bannlysa korten under benamning 

 paginw, slutligen upptager dem ett 

 kongl. castilianskt edikt af ar 1387 

 bland de forbjudna spelen. 



Man bar lange och forgafves stridt 

 derom, huruvida korten aro af tysk, 

 fransysk, spansk eller italiensk harkomst; 

 mig synes visst. att de icke aro af 

 fransysk. Kortens fargei aro olika i 

 olika lander: Fran smann en hafva pique, 

 trefle, carreau och coeur; Spanjorerna 

 hafva svard, staf, penning (denier) och 

 skal (coupe); Tyskarne: Grun, Eichel. 

 Schellen och Roth (gront. ollon, bjell- 

 ror och rodt): men dessa farger aro 

 forst samtida med piketspelet som upp- 

 fans under Carl den 7:s regering. Dit- 

 tills kande man i Europa endast a 

 kallade tarots, malade med bizarra fi- 

 gurer, hemtade ur dodsdansen. Dessa 

 kort voro forsedda med allehanda slags 

 malade sirater och forestallde pafven, 

 kejsaren, eremiten. narren, den hangde, 

 vapendragaren, triumfatorn, den foral- 

 skade, manen och astrologen, solen och 

 parcerna, rattvisan, lyckan, mattlighe- 

 ten, tapperheten och slutligen doden, 

 yttersta domen och kyrkan. Forst i 

 Carl den 7:des tid uppfunnos fransyska 

 kort och piketspelet, som kanske ar en 

 efterharmning af Tyskarnes Lands- 

 knechtspiel. Andtligen forsvunno dessa 

 dodsdansens groteska figurer, hvilka 

 man pupphorligt aterfann, malade i 

 messboken, graverade pa svardfastet, 

 fdrestallda i kyrkor, palatser och pa 

 kyrkogardar, besjungna i rim afpoeter 

 och spelade af hvarje birfilare: ja, 

 hvarje noje fordunklade de, sa att saga, 

 genom en skugga af sorgliga paminnel- 



