282 



man an han. Damen skickade emot 

 honom manga pager och tjenare, hvil- 

 ka med mycken frojd besokte honom; 

 och han mottog dem alia med munter- 

 het och gamman. Derpa kom han upp 

 pa borgen och idamensasyn. Nar hon 

 fick se. honom. omfamnade hon honom 

 med storsta lust och gladje, och han 

 henne med mycken vordnad. Och sa 

 tillbragte de hela den dagen i fornoj- 

 lighet och gladtighet: ty damen lat in- 

 bjuda manga baroner och,damer. hvilka 

 kommit till hofvet att fro j das ofver Gi- 

 annettos ankomst. Nastan alia baro- 

 nerna voro ledsna ofver hans missode 

 och skulle gerna velat hafva honom till 

 herre for hans stora behaglighet och 

 hofviskhet: och nastan alia fruntjmren 

 voro foralskade i honom, da de sago, 

 med hvilken prydlighet han tradde dan- 

 sen, och huru hans anlete alltid var 

 gladt; och menade hvar och en. att 

 han var son till nagon stor herre. 



Da nu damen sag det vara tid att 

 ga till somns fattade hon Giannetto vid 

 handen ochsade: Lat oss ga till hvila! 

 hvarpa de gingo till hennes sofgemak 

 och satte sig ned. Se, da kommo tva 

 jungfrur med vin och s<>tsaker, och de 

 drucko och smakade af bakverket, samt 

 gingo sedan till sangs: men. som han 

 var i sangen, somnade han. Damen 

 afkladde sig och lade sig bredvid ho- 

 nom, men kort och godt, han vak- 

 nade ej pa hela natten. 



Nar morgon blef, stod damen upp 

 och befallde genast, att man skulle ur- 

 lasta skeppet. Sedan, da tredje tim- 

 men var forbi, vaknade Giannetto, sokte 

 efter damen, men fann henne ej. lyfte 

 upp hufvudet och sag, att det varlju- 

 san dag; da stod han upp och borjade 

 blygas. Derefter gafs honom en hast 

 och penningar till utgifterna och sades: 

 drag hadan, och han afreste genast med 

 blygsel, sorgsen och bedrofvad, och ra- 

 stade ej pa manga dagar, tills han an- 

 lande till Venedig, saint smog sig nat- 

 tetid till sin forr omnamnde vans hus. 

 Da denne fick se honom, undrade 

 han pa det hogsta och sade: Vemig! 

 Hvad ar detta?" Giannetto svarade: 

 Med mig star ilia till! Forbannadt va- 

 re mitt ode. ;'tt jag nagonsin kom hit 



till detta land!" Hans van sade: For- 

 visso ma du val forbanna det, eftersom 

 du utarmat messere Ansaldo, som var 

 den storsta och rikaste kopman, som 

 fanns i Christenheten ; och skammen ar 

 an varre an forlusteu.n Giannetto holl 

 sig gb'md flera dagar hos denne sin van 

 och visste, hvarken hvad han skulle 

 gora eller saga: han var nastan hogad 

 att vanda om. till Florens utan att 

 namna ett ord derom till messere An- 

 saldo, men beslot sig dock sedan att 

 ga till honom och gjorde sa. 



Nar messere Ansaldo fick se honom, 

 stod han upp, lopp att omfamna honom 

 och sade: nValkommen, min son! och 

 Giannetto omfamnade honom under ta- 

 rar. Nar messere Ansaldo hort allt, 

 sade han: "Vet du hvad, Giannetto? 

 Var ej alls bedrofvad; efter jag fatt 

 dig tillbaka, ar jag nojd. Annu ar det 

 sa mycket qvar, att vi temligen kunna 

 sta oss. Det ar ju sa hafvets sed att 

 ge at den ene och taga fran den andre." 

 Nyheten harom spridde sig ofver hela 

 Venedig, och alia talade om messere 

 Ansaldo och omkade sig ofver den for- 

 lust, han gjort: och messere Ansaldo 

 maste salja manga gods for att betala 

 sina fordringsagare, som forsett honom 

 med varor. 



Nu hande det, att Giannettos namn- 

 de vanner atervande fran Alexandria 

 med stor rikedom: och, nar de kommo 

 till Venedig, blef dem sagdt, huru Gi- 

 annetto aterkommit, och hur han hade 

 gjort skeppsbrott och forlorat allt, hvar- 

 o'fver desse forundrade sig, sagande: 

 "Detta ar den markvardigaste handelse, 

 man nagonsiu sett." Och de gingo till 

 messere Ansaldo och Giannetto, helsade 

 dem med stor gladje och sade: Mes- 

 sere, forlora ej modet; ty vi hafva for 

 afsigt att resa ut nasta ar for att vinna 

 at er, efter det vi liksom varit orsaken 

 till er forlust, da vi voro de, som forst 

 forledde Giannetto att komma med oss. 

 Saledes, var ej sorgsen: ty, sa lange 

 vi hafva varor, ma J forfoga ofver dem, 

 som de vore edra egna. Messere An- 

 saldo tackade dem och sade, att han 

 val annu bade sa mycket, attdekundo. 

 hafva sitt uppehalle. 



