290 



ingifvit inig! Sag mig nu mamsell, 

 hvem ui ar, och hvad ni arnar fore 

 taga. 



Hvem jag ar, medborgare? Som 

 ni &er, on qvinna, en svag, hjelploa 

 qrinna. Hvad jag vill och hvad jag 

 kan, skall ni erfara, var saker derpa; 

 men at inig erfar ni det icke. Ni sa- 

 ger, att ni har fortroende till mig: gif 

 mig da genast ett bevis derpa. Lat 

 oss foljas at till ministern for inrikes 

 firenderna. 



Pa vagen dit svarade Charlotte ej 

 ett ord pa Duperret's fragor. Mini- 

 stern gaf dem ej foretrade; hvarfore? 

 har aldrig blifvit upplyst, ehuru kon- 

 ventet sokte intranga i hemligheten. 

 Duperret aterforde Charlotte Corday 

 till Motel de la province, och tog der 

 afsked af henne. Koni tillbaka i af- 

 ton. sade hon till honom ma- 

 handa kan jag da yppa nagot for er. 

 Han lofvade det. 



Han gick till henne om aftonen. Hon 

 satt i en lanstol, med hufvudet tillba- 

 kalutadt, och betraktade med dyster 

 blick ett miniaturportratt. I hennes 

 ogon stodo tarar; hon visade Duper- 

 ret portrattet, och sade: "Kanner ni 

 igen det? Ja, det ar . . . 



Tyst, herr Duperret, jag besvar er, 

 nttala ej delta namnln Och hon bor- 

 jade ater grata. Derpa fortf'or hon: 

 "Forlat min svaghet: en qvinna, ar 

 anda alltid qvinna, afven da hon ager 

 mod." Derefter forandrade hon ha- 

 stigt blick och ton, och fragade . Med- 

 borgare, hvad tanker ni om Marat?" 



"Fragar ni de deputerades van, hvil- 

 ka han proskriberade? Marat 



Ar en tiger, en mordare" 

 foil hon horom h&ftigt i talet, men 

 tillade snart med lugn: Tror ni, att 

 ban t'Ortjent doden? Anser ni for ett 

 brott att dOda honom? Den hand, som 

 genomborrar hans hjerta donna 

 hand, Duperret skulle hela Frank- 

 tike valsigna. Guillotinen kunde ej 

 beflacka henne, denna hand, som gor 

 en gerning, angenam for jord och him- 

 xnel. ilen (hon nedslog ogouen) 

 ack ! mS detta* ej ske afnagon, som 

 Sr er kr! 



"Och hvsrfor icke, mamsell ? 



Er unga dotter, Duperret, hon, hvars 

 blaa iigon aro den forsmaktande om- 

 hetens, om ni sag henne, vapnad med 

 den hamnande dolken, ga till Marat, 

 leende nalkas honom, o<Jh stota vap- 

 net i hans hjerta " 



Hvilken tanke! delta ar ingen qvin- 

 nohandling. Det ar sant, qvinnorna 

 kunna do pa schavotten vi ha bragt 

 det derhSn men hvarest finna en, 

 som vore i stand att se denna efter 

 menniskoblod torstande tiger i ogonen, 

 utan att bafva? Nej, Marat mas te falla, 

 men for en starkare hand!" 



"Duperretn svarade flickan 

 nmod ligger ofta forborgadt under ett 

 svagt yttre, och redan har mangen 

 svag arm gjort underverk. Och lik- 

 val har ni ratt: detta ar ingen qvin- 

 nohandling jag onskade dock att 

 fa se Marat. Det sages, att fruntim- 

 mer finna latt tilltrade till hans person, 

 och att han i deras narvaro ar mindre 

 ra och vild. Kanske skulle han, efter 

 ett samtal med mig, i nagon man gif- 

 va mQd sig. Jag vet icke, om jag 

 smickrar mig sjelf; men det forekom- 

 mer mig, som hade jag formaga, att 

 ingifva honom afsky for det forflutna, 

 och beveka hans hjerta till medlidan- 

 de. Kan ni infora mig hos Marat, 

 Dupperret? fragade hon halft all- 

 varligt, halft skamtande. Duperret 

 studsade. "Jag infora er hos Marat, 

 svarade han jag, mamsell! Ni 

 vet da icke, att vi ej sta i minsta van- 

 skapliga forhallande till hvarandra? 

 Det skull e bli for er en dalig rekom- 

 mendation.n 



nDet tror jag, Duperret likval 

 hvem vet? men ni har ratt, det fir 

 battre, att jag in for mig sjelf en- 

 sam, forstar ni mig, Duperret? Men 

 det ar sent, vi maste skiljas at; forlat, 

 att jag vagat profva er vanskap. 

 Jag behofde nagon, som forde mig till 

 ministern j man radde mig, att vanda 

 mig till er. Jag tackar er; lef vSl, 

 och giom, att ni kant mig: dtt fir 

 mojligt, att vi ej aterse hvarandra! 

 Lelf val! Er dptter vantar sakert pa 

 er; hur lycklig ar ej er dotter !" Hon 

 tryckte Duperret's hand, och gick in 

 .i ett anrmt ruin. 





