292 



Marat bar med frnntimmer att gora, 

 d& &r ban ej oegennyttig, och kanske 

 skulle ni ej sjelf forlata mig, om jag 

 vore det. 



Och hvad beloning onskar den 

 Marat?" 



alngenting obilligt; t. ex. en kyss af 

 er fortjusande mnn. Blif ej radd. Ma- 

 rat star i foga obligation hos naturen 

 for sitt ansigte, men i likhet med hvad 

 Polyphonic eager till Merope, kan jag 

 saga till er: en god republikanska fa- 

 ster sig ej vid en sadan smasak." 



Hon drojde r liksom tvekade hon; 

 men hon hade handen_ i barmen. I 

 detta ogonblick lyfte Marat upp ar- 

 marne, for att omfamna henne och 

 draga henne till sig, och kande 

 stalets dbdskyla genomtranga sittbrost 

 Hans armar sjouko tillbaka, bans ogon 

 tillsloto sig for evigt, och vattnet far- 

 gades med bans blod. 



Charlotte lemnade rummet. men en 

 betjent fastholl henne Leende sade 

 hon: "Det behofs icke; jag ar redan 

 pa va'gen till dom stolen, for att 6f- 

 verlemna mig sjelf." I konventet, pa 

 klubbarne, ja till och med p scha- 

 votten blef hon af de ursinniga jako- 

 binerna Ofverhopad med forbannelser; 

 men hennes mod b'fvergaf henne icke. 

 Hon dog med en tornros i munnen. 



Ett afventyr i Amerika. 



P& atervagen fran ofra Missisippi" 

 berattar ornithologen Audobon 

 fann jag mig nodsakad, att vandra 

 tva'rtbfver en af de ofantliga slatterna, 

 Bom intaga denna del af de Forenta 

 Staterna. Va'dret var angenamt och 

 allt omkring mig sa friskt och blom- 

 strande, som hade det nvss utgatt ur 

 naturens hand. Min rensel och min 

 bossa utgjorde min packning, min hund 

 mitt sa'llskap. Ehuru fb'rsedd med go- 

 da skor, framskred jag belt langsamt, 

 for att njuta af blomsterVerldens farg- 

 prakt, och skrat.ta at hjorlkalfvarnes 

 och radjurs-killingarnes krumsprang." 



Annu hade jag langt attga. Innan 

 jag kunde uppta'cka skog, var solen 

 redan nere, och hela dagen hade jag 



ej sett ett mennisko -ansigte. Den va"g, 

 jag foljde, var blott en gammal indi- 

 ansk g&ngs(ig, och da morkret betack- 

 te hela det vida faltet, la'ngtade jag 

 forga'fves att finna atminstone nagra 

 trad, under hvilka jag kunde la'gga mig 

 att eofva. Gamar flogo ofver och om- 

 kring mig, och andtligen ingaf migett 

 aflagset vargtjut forhoppning, att hinna 

 skogsbrynet. 



"Detta intraffadej nSstan i samma 

 ogonblick visade sig afven ett eldsken, 

 och jag sta'llde min kosa ditat, i ofver- 

 tygelse, att det kom fran ett indianskt 

 lager. Jag misstog mig; skenet kom 

 fran en liten hydda, ocb jag sag en 

 lang menniskpfigur rora sig framfor 

 elden derinne. 



"Snart var jag vid by d dan, steg till 

 dorren och fragade den langa figuren. 

 Bom befanns vara en qvinna, om jag 

 kunde fa hvila under hennes tak. Hen- 

 nes rost var straf och hennes klSdsel 

 hdgst vardslos. Hon svarade ja, och 

 jag gick in och satte mig pa en ba'nk 

 vid elden. Det forsta jag blef varse, 

 var en valvext indian, sotn satt med 

 armbogarne hvilande i knat, och med 

 hufvudet i handerna. En stor bage 

 stod bredvid honom mot vaggen, nagra 

 pilar och tre fjalliga skinn lago vid 

 bans fotter. Bekant med Indianernas 

 sedvanor, och val vetande, att detta 

 folk pla'gar skanka civiliserade resande 

 "foga uppma'rksamhet, tilltalte jag ho- 

 nom pa fransyska, som manga bland 

 invanarne i denna nejd forsta. Han 

 upplyfte hufvudet, pekade pa det ena 

 ogat och gaf mig en betydelsefull blick 

 med det andra. Hans ansigte varbe- 

 tackt med blod ban hadenemligen 

 for en timme sedan velat skjufa vild- 

 brad ; men pilen hade Sterstudsat fran 

 strangen, och med sadan makt flugit 

 in i bans hogra oga, att detta befanns 

 ohjelpligt forloradt. 



"Som jag var ganska hungrig, t'rS- 

 gade jag, om jag kunde fa mat. N&- 

 got slags sang syntes icke till, men 

 val flera raa bjorn- och buffelhudar i 

 en vra. Jag hade tagit upp mitt tick- 

 ur, och sade at den gamla, langa qvin- 

 nan, att det var sent, och jag var trb'tt. 

 Mitt vackra ur syntes gura en elek- 

 trisk verkan pd henne. Hon gaf mig 



