294 



stand och hennes skrik. Indianen hop- 

 pade af gladje, oeh tillbjod sig att va- 

 ka hos oss, heist han for vark ej kun- 

 de sofva. Vi slumrade likva'l mindre 

 an vi sprakade. Sainbrot dagen, skon 

 och rcsenfargad, och med honom folj- 

 de vara fangars bestraffhing. 



De hade nu blifvit nyktra. Vi los- 

 sade deras f5tfer, men ej deras armar. 

 forde dem in i skogen, tvungo dem 

 att visa oss stallet der delinqventer 

 pla'gade straffas, satte eld pa hyddan, 

 skankte hudar och alia verktyg at den 

 unge Indianen, och begafvo oss der- 

 efter vid godt lynne till narmaste ny- 

 byggen. 



"Pii fern och tjugo ar, under hvilken 

 tid jag genonirest alia delar af mitt 

 fadernesland, var detta forsta gangen, 

 mitt lif varit hotadt, af medmenniskor 

 nemligen. I Foreuta Staterna aro alia 

 resande sa trygga, att det ej ens faller 

 n&gon in. att han kan blifva anhallen 

 pa vagar och stigar. och endast pa det 

 sattet kan jag fork la ra denna handelse, 

 att jag ansf.-r hyddans invanare ej haf- 

 va varit Amerikanare. 



"Skall man tro raig da jag sa'ger, 

 att nar jag, efter tre ars forlopp, ater- 

 kom till detta sta'lle, fann jag vackra, 

 breda gator genomskara nejden, men- 

 niskofliten hafva forvandlat skog och 

 mark till fruktbarande fait, och va'rds- 

 hus och alia lifvets beqva'mligheter sta 

 mig till buds? Sa hastigt och sa vidt 

 omkring sprida sig civilisation och kul- 

 tur i vart vSlsignade, fria fadernesland." 



Fliekan med blommorna pa 

 Pont ne uf. 



Jag gick ofver Pont neuf i Paris, 

 da en barare fran franska banken, 

 trott af sin borda, som bestodaf'9000 

 frank i silfver, stadnade oeh stodde 

 sig mot brostvarnet. Men i detsamma 

 snafvade han, antingen gcnom oforsig- 

 tighet eller sackens ovighet och 

 aacken foil i Seinen, som just pa detta 

 Htalle ar ganska djup. Aldrig glommer 

 jag haris fortviflade blick. Han gjorde 

 en rorelse, som ville han kasta sig 

 efter, och jag tror han sknlle ha verk- 



stallt sin foresats, om icke en liteu 86t 

 flicka. som salde fiolblommor, haft nog 

 radighet, att halla uti honom med bgg- 

 ge hander och skrika pa hjelp, hvilken 

 ocksa straxt var till finnandes. Ldt 

 mig vara. lat mig vara!" utrupade 

 han jag ar olycklig for all min 

 tid. Hvad skall det bli af hustru och 

 barn?" En ma'ngd roster hordes, dels 

 for att trosta, dels for att fraga, hvad 

 som var a farde; men de ofverljuda- 

 des alia af den lilla blomsterflickans 

 silfverklara toner, som sade: "Oit er 

 bara talamod, miu gode van! Det ar 

 ingenting forloradt. Man kanjusprin- 

 ga efter dykarne: de ska nog ta upp 

 sacken." Genast sprang ett halft dus- 

 sin efter dykarne, och de qvarblifvan- 

 de trostade den stackars bavaren sa 

 godt de kunde. Den ena kom med 

 ett glas likor, den andra med branvin, 

 den tredje med eau de cologne, och 

 fyra, fern med sockervatten; men tlic- 

 kan rackte honom ett glas friskt vatten 

 och sade: "Drick; det hjelper." Och 

 verkligen syntes han derefter blifva 

 litet battre till mods, om i foljd af den 

 kalla drycken eller det medlidande 

 satt, hvarpa den bjods honom, vet jag 

 icke: men hans blick lugnade, hans 

 forskraekelse uppioste sig i en tareflod, 

 tch andtligen hade han repat sig sa 

 vida, att han kunde tacka de kring- 

 staende for deras deltagande. Snart 

 kommo dykarne, och en at dtm begat 

 sig utan drojsmal ned i strommen. Den 

 angsliga otalighet, som rojdes i alias 

 ansigten, kan ej beskrifvas. Andtligen 

 syntes dykaren ater, och medforde 

 icke penningsacken, men va'l en liten 

 jernkista, hvilken genast uppbrots. Den 

 var fylld med tjugo frankstycken i guld, 

 utgorande en summa af nara 12,000 

 frank, efter hvad man kunde linna vid 

 ett hastigt ofverslag. Dykarne, som 

 voro tre, kunde knapptstyra sin gladje 

 ofver det skona fyndet. Sedan hop- 

 pade en ater i vattnet, ochJionom lyc- 

 kades det att aterfora penningsacken. 

 Den stackars mannen kunde knappt 

 tala, da man gaf honom den; men andt- 

 ligen utbrast han i dessa ord: "Gud 

 belone er! Ni veta icke, hvilken val- 

 gerning ni visat mig. Jag ar far at 

 fern barn; jag har forr varit i -goda 



