325 



man akerligen icke trott henne vara 

 Venus, men val den jagtalekande Diana. 



Michelina forljenade sitt uppehalle 

 derigenom, att hon for betalning bi- 

 tradde fiskrarne vid fangsten erler in- 

 saltningen. 1 eynnerhet var hennes 

 fortjenst betydlig den Srstiden thonfi- 

 ken fangas. 1 sallskap med n&gra 

 fiskarc fran Solanle, begaf hon sig da 

 till Termini, en narbelagen stad, hvar- 

 est thonfisket utgb'r ett indragtigt na- 

 ringsfang. Under en af dessa farder 

 gjorde Michelina bekantskap med en 

 ung ejoman, vid namn Damiano, men 

 i hela orten kaud under binamnetAme- 

 rikanaren, emedan ban gjort en resa 

 till Amerika, en hogst sallsynt omstan- 

 dighet for en Sicilianare. Damiano etall- 

 de alltid sa till, att ban under arbetet 

 var narmast Micbelina, och hon var 

 alltid man att jemte sig hafva en ledig 

 plats for Damiano. Detta adrog dcm 

 sjomannernas skamt och de unga flic- 

 kornas stickord. Man kallade dem de 

 bada alskande, och likval hade annu 

 intet ord om derns omsesidiga karlek 

 undfallit dem. Detta var en stillati- 

 gande, afgjord sak; men i deras lycka 

 feladt's annu den oppenhjertiga bekan- 

 nelse, som borde bekrafta dees var- 

 aktighet. 



Aret 1824 var ett, af de lyckligaste 

 for thonfisket; Micbelina atervande for- 

 nojd med sina fortjeuta penningar till 

 den forfallna kojan, men likval nigot 

 oroad af atankcn p& Damiano. Hon' 

 anklagade yriglingen for kallsinnighet; 

 ty om ban alskade benne, borde ban 

 forst forklara sig, och likval bibeholl 

 ban en tystnad, som stod i uppenbar 

 strid med bans tydliga bemSdande att 

 bebaga henne. Michelina var saledes 

 tankfull och sorgsen; hon besvarade 

 kort sin mors och systers frSgor eller 

 latsade icke bora dem. Dfi hon gick 

 ut, var hon liinge borta; hvarje afton 

 gick hon ur sin mnrs koja, for att hela 

 timmarne sitta p& liafsstranden ensam 

 och forsankt i bctraktelser, bvilkasfo- 

 remal ingen anade. 



En at'ton da Michelina, s&som van- 

 ligt, satt pS den odsliga stranden vid 

 Gap Zafferano, forsankt, i sina dystra 

 betraktelser, fastades hennes uppmark- 

 samhet p en af dessa rorliga eldar, 



-Bom flytta sig oordentHgt. Ett vandt 

 Oga kunde genast se, att den, som satt 

 i denna bat, icko befattade sig med fi- 

 ske. Facklan nalkades stranden; Mi- 

 ehelina baftade ayfikna blickar derpa. 



Det var ban, den unge sjomannen, 

 hvilken hon i sitt innersta hjerta al- 

 skade, och gerna ville valja till make, 

 om ett sadant val vore hennes kon til- 

 latet. Men af hvad tilliallig anledning 

 befann ban sig i detta farvatten? Ge- 

 nast hade hon kunnat fa upplysning 

 derom, genom en fraga till ynglingen, 

 som nu var belt nara stranden; men 

 hon tillbakabolls af en medfodd blyg- 

 samhetskansla. 



Hon var i brydsam belagenhet, och 

 eburu hon omsade stalle for att blifva 

 bemarkt, var det forgafves: Damiano 

 fattade sina aror, svangde om bateu 

 och rodde ut till sjos. Michelina knnde 

 ej tiga langre, och trodde sig hafva fun- 

 nit ett fortriiffligt medel att tysta sitt 

 samvpte: hon ropade ej sin karleks fo- 

 remal vid namn, men hon sjong den 

 valkanda barcarolen, hvarpa hon straxt 

 flydde undan,- liksom torskrackt 6'fver 

 sin dristighet, och gorade sig bakom en 

 stor sten. Fafang forsigtighetl Den 

 lycklige Damiano rodde med fordubblad 

 ifver uiot stranden, sprang i land, och 

 flickan hado knappt hunnit gomma sig, 

 da alskaren stod bredvid henne. 



Karlekens framsteg aro hastigare pa 

 landet, an i staden, emedan man der 

 ar mera uppriktig och okonstlad. 



"Michelina^, sade den unge sjoman- 

 nen, sedan din afresa bar jag ej haft 

 samma drift att arbeta, som forr. Jsg 

 vardslosar mina nat och ligger hela da- 

 gen pa golfvet i min koja, med annaf- 

 ne i kors och tanker pa dig, endastpa 

 dig. Om natten sofver jag icke, eller 

 drommer jag om dig: derfore bar jag 

 fattat det beslutet, att uppsoka dig bar 

 och for dig uppenbara min karlek. I 

 gar afton blef jag, utan att kunna an- 

 gifva nagon orsak, sa skramd. att jag 

 icke vagade lagga i land, och kanske 

 hade det gatt pa samma satt i afton, 

 om jag icke hade kant igen din alska- 

 de rost. Michelina, du vet, att jag icke 

 Sr rik; men om du vill taga mig till 



