327 



hvilka hiiftigt flagtade med sina hvita 

 vingar och narmade sig kusten. 



" Anton io", sade han, jag tror att 

 det i afton ar bast, att icke far a till 

 Solante, utau blifva hemma. Michelina 

 kan ej misstycka min franvaro, ty hon 

 finnor nog, att ovadret forhindrat oss. 

 Vi skola i stallet anvanda afton en, att 

 lappa det nat du medfort fran Neapel, 

 och under tideii skall jag beratta dig 

 atskilligt ora min resa till Boston." 



"Sal" svarade Antonio med tillgjordt 

 lugn, "du ar en kallsinnig alskare. Ar 

 du radd for snufva, min fina amerika- 

 nare? Sa kail var jag Icke i min kar- 

 lek till Mariuzza. Jag lai: ;, drig skram- 

 ma mig af vadret, och hollre an att 

 forsumma ett enda mote, hade jag, i 

 saknad af bat, kastat mig i sjo'n och 

 forsokt simma till henne.n 



"Basta Antonio, sade Daraiano, "jag 

 skall for dig tillsta hela min svaghet. 

 Sedan jag blifvit kar i Michelina och 

 6'fvertygad om hennes genkarlek, ar lif- 

 vet mig mera kart, och jag ar radd 

 att vaga det. Det ar sa ljuft att va- 

 ra alskad af denna engel, att en for- 

 tidig skiljsmessa vore gruflig." 



Salunda stotte han en tornetagg i 

 broderns hjerta, utan att ana det. San- 

 nolikt utkastade han annu icke den 

 mordiska planen att forkorta sin brors 

 dagar: men han hyste ett svagt hopp, 

 att genom nagon olyckshandelse blit'va 

 ryckt ur sin odragligabelagenhet, Om 

 han drunknade, vore hans lidande slut; 

 drunknade ater Damiano, sa hade ju 

 Forsynen nedrifvit skiljemuren mellau 

 Antonio och Michelina. Han var der- 

 fore envis, och lemnade Damiano ingen 

 frid, fo'rran han samtyckte att antrada 

 den vanliga farden. 



Do bada broderna hade varit till sjos 

 rid j>ass en timme, och vinden som lag 

 inat kusten, hade nodgat dem att sty- 

 ra ut i oppna hafvet, for att undvika 

 den farliga, steniga stranden. Den dim- 

 miga, tjocka luften blef annu mb'rkare 

 af de tunga moinen. Boljorna blefvo 

 hvarje ogonblick hogre, och hafvet be- 

 tacktes redan af dessa skumbollar, som 

 sjoinanner kalla gumsar, emedan de 



pa det brusande hafvets yta se ut som 

 hvita far pa en ang. En brigg flog 

 forbi baten, och morkret var redan sa 

 tjockt, att den sa nar blifvit ofverseg- 

 lad. Pa afstand danade redan forfar- 

 liga askslag. Ofantliga boljor. uppdrif- 

 na af haftig blast, reste sig majestatiskt 

 mot den lilla farkosten, hvaruti tvenne 

 dristige man af alia krafter kampade 

 mot elementernas raseri. Baten, som 

 hastigt upplyftes tiil svindlande hujd, 

 ilade lika hastigt ned i djupet, for att 

 ater uppstiga och falla. Damiano satt 

 vid styret och Antonio forde arorna. 

 Bada tego: Damiano tiinkte pa Miche- 

 lina, samt anropade Jungfru Maria och 

 alia paradisets helgon. Han besvor 

 dem att forunna honom nagra ars lef- 

 nad tillsammans med sin utkoradebrud, 

 och lofvade madonnan sa val pilgrims- 

 farder som dyrbara skanker. Antonio 

 var hemsokt af helfvetets qval, och 

 hvarje gang baten var nara att uppslu- 

 kas af vagcn, svallade hans hjerta af 

 grasliga forhoppningar. Ett ogonblick 

 sviifvade broderna i storsta fara: eu 

 vag, som slog ofver den latta baten, 

 ryckte ena aran ur Antonios hand, och 

 da han lutade sig, for att upptaga en 

 annan, som i reserv var medtagen, hor- 

 de hau sin bror gifva ett genomtran- 

 gande anskri. Han vande hufvudet och 

 sag ej mer Damiano : en vag hade vrakt 

 honom ur baten. Den olycklige anvan- 

 de alia krafter for att nalkas baten, 

 och tillropa sin bror om hjelp. En vag 

 kastade honom intill batens reling. An- 

 tonio kunde radda honom: redan bevek- 

 tes han af medlidande att racka honom 

 handen; det minsta bemodande hade 

 varit tillrackligt att fralsa Damianos 

 lif. Han drog handen tillbaka. 

 "Gudomliga Forsyim utropade han, "ske 

 din vilje!" 



Men da han sag, att Damiano annu 

 holl sig nara baten, gaf han honom ett 

 kraftigt slag med aran, i hufvudet. 



"Forbannelse ofver dig!" ropade slagt- 

 offret. Stormen uppslukade skriket; 

 dock tycktes askans rost otverlemna 

 det at strandens echo. 



Forts. 



