"Ni bar segrat!" ropade Guise. Men 

 den iinge fursten af Beam ville fullt 

 .'.fvertyga sig och sprang till malet. 

 Han drog pilen ur tafian. Den genom- 

 borrade rosen satt fasta'd vid den lyck- 

 liga pilen, sasom vid en stengel. Han 

 flog dermed till den skona flickan for 

 att atergifva henne den lanade blom- 

 man. Med en 1 att bugnin'g rackte han 

 rosen och tillika den segerrika pilen 

 at den skona. 



Er skank gaf mig lycka!" sade 

 han. 



"Men er lycka blef den arma rosens 

 olycka!" svarade den lilla under det 

 att hon med sina spada, fingrar sokte 

 losgora blomman frau pilen. 



"Villigt lemnar jag er derfor den 

 straffvarde pilen ! 



Den behofver jag icke! svarade 

 flickan. 



"Jag tror det ock; ni sarar med skar- 

 pare pilar'.s sade Henrich och betrak- 

 iade den skona oskulden, som seende 

 -upp till honom stod der blyg, stum 

 och rodnande. Afven han rodnade och 

 iioll handen ovilk.orligt framfor hjertat. 

 iiksom ville han forvara det fran en 

 olycka. Han formadde icke meryttra 

 ett ord, bugade sig' och atervande till 

 skyttarne. 



. Malskjutningen var slut. Skyttarne 

 tngade till slottet, som lag vid den sig 

 dunkelgrona slingrnde lilla floden Ba- 

 /e. Askadarne atskildes. Den unga 

 ;!ickan med den af pilen genomborra- 

 <ie rosen, begaf sig pa henivagen. Hen- 

 s unga foljeslagarinnor gycklade och 

 rifuhdade henne den" erhallna pilen. 

 Lvlen den lilla var helt stum, betrak- 

 ^ade den genomstungna blomman och 

 sag dervid ut, som nade hennes eget 

 lijerta blifvit genomborrat. 



Da skyttarne nu stodo pa sloltets 

 rappa, sag Henrich annu en gang at 

 de sig spridande askadarne; och ibland 

 dessa sokte han en person som dock 

 icke mer kunde upptackas. 



nHvem ar den lilla, skona flickan, 

 nf hvilken jag erholl rosen?" fragade 

 lian en af sjn mor, drottning Johannas 

 hofma'n. 



^Hon a'r dotter af slot(s-tra'dgards- 

 "enn, svaiade hofmannen, och 

 sin fars och sitt eget namn ara. 



"Huru heter hon? 



"Man kallar henne nu Floretto, men 

 da hon blir a'ldre Flora." 



"Floret te!" sade Henrich och visste 

 icke sjelf, hvad han sade. Han sag sig 

 annu en gang ornkring, churu han visste 

 att iugenting var att se. 



KaHan la (.arenne. 



x Henrich . hade va'l ofla hort ordet 

 karlek, och huru kunde han. utan att 

 vara dof, icke hafva hort det vid hof- 

 vet i Paris? Men han forstod det annu 

 lika Jitet, som han forstod Arabiska 

 eller Chaldeiska. Emellertid larde han 

 karlek lattare an Arabiska och blef i 

 senare siren deruti erfarnare, an hans 

 ryktbarhet tillkom. Man kanner att 

 de bedrifter och segrar, som forskaffa- 

 de honom Frankrikes krona, voro lat- 

 tare att ra'kna, an hans karleks afven- 

 tyr och deras foljder. Man sjunger 

 annu i dag om den skona Gabrielle 

 d'Estree, om den fortju&ande Henriette 

 de Balsac d'Entragues, om Jactjueline 

 de Beuil, om Charlotte des Essarts 

 och andra, som flatade rosor i Hen- 

 rich den stores tornrika lefnad. Och 

 dock v.oro af alia dessa, .som han a'l- 

 skat, ingen sasom Florelte de Nerac; 

 ingen skonare vagar man saga, utan 

 att fornarma andra fruntirnmer och de- 

 ras poeter, ty i denna trosavtikel har 

 hvar och en samvetsfrihet; nej, ingen 

 var alskvardare, om alskvardheten hojes 

 genom oskyldig, trogen genkiirlek. 



Sadan var Florette. Med den ge- 

 noniborrade rosen var ock hennes hjer- 

 ta genomborrat och Iiksom Henrich 

 gaf henne pilen, skot hennes brannari- 

 de blick ur de dunkla, skona ogonen, 

 uppfyilda af ljuf hamd, en annan pil 

 i hans oforvarade brost. 

 ' Nu borjade en forandring hos dessa 

 barn och ingen af dem visste hvad som. 

 foranledde den. Florette kunde icke 

 hela dagen vakna ur drommen fran det , 

 dgonblick, da han med pilen stod fram- 

 for henne och hela natlen kunde hon 

 icke sofva. Henrich sprang, sa'snart 

 han kunde lemna slottet, omkring i 

 slottstradgarden qch betraktade alia 



