218 



Hvilken hon egentligen menade med 

 ban, sade hon icke. Hon beskada- 

 de annu en gang blommorna, loste dem 

 fran batten, stallde dem i ett stortglas 

 med friskt vatten, bildade af det him- 

 melsblaa bandet en ros och fastade den 

 vid sitt brost. Derpa steg hon ut ge- 

 nom fonstret pa en liten bank och fran 

 den pa marken. Va'l hade huset en 

 ratt ordentlig dorr, men den var annu 

 stSngd och kunde icke utan buller opp- 

 nas. 



Hon gick nu ofver spangen, men 

 stannade derefter obeslutsam. "Jag 

 kommer sakert for sent", tankte hon. 

 *Min far sade ju att ban blott arbetar 

 vid sljemljuset; och redan aro alia 

 stjernor slocknade och solen a'r nara 

 sin uppgang. Redan gloda alia buskar 

 af morgonrodnaden. Jag kommer for 

 sent." S tSnkte hon och beslot 

 &tervanda, men gick dock alltid lang- 

 samt framat fran Baize's strand i "trad- 

 gar den. 



nMen om han dock verkligen vore 

 der! Hvad skulle han da tanka dm 

 mig, .som kommer sa tidigt? Maste 

 han icke tro, att det skedde for hans 

 skull? Det far han icke tro. Han 



kunde nej, jag atervSnder hem, 



tager krukan for att hamta yatlen" 

 och han skall da icke tro, att jag kom- 

 mer for hans skull." Sa tankte hon 

 och beslot atervanda, men gick dock 

 alKid langsamt framat mot Garenne- 

 kallan. 



Redan horde hon vattnets sorl, 

 redan sag hon genom buskarne de fri- 

 ska omkring kalian val tillredda trSd- 

 g&rdssangarne och med glad forvaning 

 i en af dessa en spade nedstotti jorden. 



jHan ar alltsa icke iangt borta, da 

 hans verktyg befinner sig liar. Vore 

 han likviil bar skulle jag ju se honom. 

 Kanhanda har han gatt att uppgrafva 

 blomsterstand for att omplantera dem 

 har." Sa tankle Florette och gick sak- 

 ta, Ifitt, genom det daggiga graset bak- 

 om en hog, gron almhack, genom hvars 

 lof hon obemarkt kunde se allt som 

 narmade sig Garenne-kallan. 



Och da hon s& stod dold, klappade 

 hennes lilla hjerta valdsamt. Ty d& 

 mnrp- Tivinden sakfa lekte i bladen, 

 tro eld' hon si? bora on 'koramarides 



steg, och da en fogel uppflog fran 

 de hoga traden trodde hon sig fornim- 

 ma en vandrande. Men alltid hade 

 hon forgafves blifvit uppskramd: tj 

 hon sag ingen kommande, ehuru upp- 

 ma'rksam och skarp hennes blick a'n 

 spejade omkring. 



7. 

 Ifrerraskniug. 



Plotsligt lade sig mildt tva bander 

 ofver hennes 6'gon och tillsloto dem. 

 Men dessa voro frammande bander 

 och icke hennes egna. Det arma bar- 

 net forskracktes haftigt. Och en rost 

 hviskade i hennes ora: Na Florette, 

 gissa hvem det a'r! 



Hon gissade det snart; ty da hon 

 fran ogonen ville skilja de fra'mmande 

 lianderna, som kommit bakifran, kande 

 hon en ring pa en ynglings finger. 

 Men hon yttrade icke hvad hon tankte, 

 utan sade leende: Jag kanner dig. Du 

 a'r Jacqueline och pa ditt finger ar den 

 ring, som Lubin giivit dig." 



nDu irrar dig!" hviskade stamman 

 bakom henne, noch emedan gissningen 

 var falsk, har jag rattighet att straffa 

 dig." Och lapparne, som hviskade 

 detta, tryckte nu en kyss pa Florette's 

 skona nacke. SirafFet syntes henne i 

 sjelfva vevket ganska smartsamt, ty 

 hon ville plotsligt losslita sig, men var 

 sa o'mspunnen, att hon ej fOrmadde 

 rora sig. 



Da hon nu sag bemodandet forgaf- 

 ves, sade hon: "Sla'pp mig Minette. du 

 elaka flicka, jag ka'nner dig. Du vill 

 vedergalla mitt skamt f6r tre vpckor 

 sedan att ha^Ua for diua o'gon, da du 

 just var i fdrtroligaste samtal med din 

 bolas. 



"Du irrar dig aterigen.'" hviskade 

 stamman, som anyo straffande forvand- 

 lade sig i tre kyssar pa den skont run- 

 dade nacken. 



Florette spratt till vid hvarje kysa 

 och bad om frihet men erholl den 

 icke. Det s} r ntes Ijkval icke vara sa 

 allvarligt menat med den askade fri- 

 heten; ty hvarfor namde hon icke den, 

 som hon igenkant. Detta kunde ock 

 vara egensinne, 1y vackra flickor gro 



