219 



ju stundom ganska egensiuniga. Hon 

 retade emellertid for tredje gangen till 

 straffets upprepande, da hon sade: "Det 

 ar alltsil ingen annan, a'n Rosine Valdes, 

 till hvilken jag i gar inkastade mand- 

 lar i rummet genom det oppna fonstret, 

 der hon satt allena och ta'nkte Gud 

 vet, pa hvem! Hon blef hogst forskrackt 

 vid mandelregnet och trodde himlen 

 instorta.n 



Laugt ifran malet!" hviskade stam- 

 man, och kyssarne pa nacke och hals 

 kunde nu icke mer raknas; de foljde 

 pa hvarandra, som det beskrifna man- 

 delregnet. Men i hast vred Florette 

 sig at sidan och befriade det lilla huf- 

 vudet ur fangenskapen. Hon vandesig 

 nu om, och der stod Henrich 

 der stod Florette. Den forre log mild 

 och sail emot henne; men hon hojde 

 hotaride, fastan blygsamt leende fingret 

 och sade: kunde jag tro er vara sa 

 oartig? ' For er, unge herre, maste 

 man akta sig." 



Nu bad- han om forlatelse for sin 

 djerfhet; och om han an icke gjordt 

 det, skulle dock brottet redan varit for- 

 latit. Men da han nu bonfSll om 

 nad, beslot hon hastigt, att icke bevilja 

 honom den. Da borde man hordt, hu- 

 ru rorande han sokte beveka hennes 

 hjerta; borde man sett, huru allvarlig 

 och strang hon, till halften fran honom 

 bortvand, visade sig. Borde afven sett, 

 huru odmjuk ynglingen tradde ettsteg 

 uarmare, och huru hon davekettsteg 

 tillbaka;' huru han bedjande samman- 

 fallde handerna, och huru hon med 

 sa'nkt hufvud afplockade almha'ckens 

 blad och krossade dem under fingrarne. 

 Slutligen kommo till och rned tarar i 

 F,lorettes ogon, sa djupt kande hon sig 

 forolampad af hans djerfhet; under det 

 att hans rost Ijod vemodig och syntes 

 qvafd af smarta. Hon latsade icke ho- 

 ra honom; plockade ifrigt alia bladen 

 af narmaste almgren och lade dem i 

 sina bander. 



Du, han nu sag pin bonfallan forgaf- 

 VP<-., sade han andtligen: ''Jag vill da, 

 ga, emedan min anblick ar dig sa miss- 

 haglig. skona Florette; vill ga, emedan 

 du ar sa obevekli*? oc 1 -) icV:o k:\n ff'iv- 

 lata ett oskyldigt skamt; vill ga och 

 aldriar ater synaa f5r dina oon. Far- 



val! Men lafc mig icke skiljas fran dig, 

 utan att gifva mig trosten af din for- 

 latelse. Sag blott det en-da ordet: for- 

 latelse ! suckade han och foil p& knS 

 framfor henne. 



Godmodigt leende sag hon nu genom 

 tarar, stum och betraktande ned pa 

 den skone, fromme ynglingen, och 

 den knabojande forekom henne alltfor 

 vordnadsfull. Hon framrackte sina 

 af lof fyllda hander, kastade bladen sa 

 ymnigt ofver hans hufvud, att det blef 

 helt betackt. hviskade nforlatelse" och 

 sprang leende derifran. 



Han skyndade efter henne. Nu 

 voro bagge ater glada. "Tillsta nu for 

 mig", sade Florette: Ni griper miu far 

 i yrket, unge herre, och anlagger har 

 en ny tra'dgardpn 



Han erka'nde detta villigt och sade: 

 Da Florette ha'danefter kommer till 

 Garenne-kallan, skall hon mot sin vilja 

 tanka pa mig. Jag vill der omgifva 

 henne med de skonaste blommor, som 

 sta att linna ochkopa. Kunde jag fran 

 Jiimlen nedkalla alia fr.ojder, skulle jag 

 dermed omgifva dig!" 



Tack! sade Florette, men, unge 

 herre, min far ar alldelesr icke nojd 

 med er. -Ni forstor for honom trSdgar- 

 den och omplanterar blommor sai otid, 

 att de maste do. Ni har icke engang 

 vattnat dem.n 



"Jag har icke haft nagot karl. 



0m ni nagot eftersokt, hade ni fun- 

 nit det tjugo steg harifran i grottan, 

 som ni ser der i klippvaggen." 



Bagge sprungo nu dit, funno vatten- 

 kannan, begjoto blommorna och rad- 

 gjorde huru kretsen omkring kalian 

 a'nnu mer kunde forskonas. 



Sa forflog tiden, och Florette iladft 

 andtligen ater till sin fars hus. 



Aftunen, 



Prinsen arbetade derefter hela dager^ 

 p& sin tra'dgardsanla'ggning. Lucas, 

 som nu villigt forunnade honom denna 

 gladje, hjelpte honom dervid. Flovctfe 

 Paknades oek fcki Llli. 



meddelade goda rad och yattnade pa 

 aftonen det nyplanterade. Afven drott- 



