220 



ning Johanna kom och sag hvad hen- 

 nes son forehade. Konungen af Frank- 

 rike i'ann dervid foga smak och annu 

 mindre hertigen af Guise ; men desto 

 met furstcn af Beam sjelf. 



Han hade val sedennera mer omvex- 

 lande, lysande, yppiga och arorika njut- 

 ningar; men aldrig Ijufvare, an i en- 

 kelheten och stillheten af dettagenom 

 den forsta ka'rlekens fortrollning for- 

 klarade tradgardslif. Florette och Hen- 

 rich lekte sasom oskyldiga barn och 

 voro fortroliga raed hvarandra, sasom 

 bror och syster. De njoto det narva- 

 rande, utan att bekymra sig om fram- 

 tiden, och deras harmlosa karlek visste 

 icke om nagot ial. Den tanken foil 

 Florette aldrig .in, att hon vunnit en 

 drottningsons karlek. Hon sag blott 

 den uppblomsfrande, skone, kraft- och 

 sjalfulle ynglingen. Han var hennes 

 like. I den enkla dragt, liknande landt- 

 folkets, som ban bar, erinrade ingen- 

 ting om hans harkomst, eller blifvan- 

 de besfatmnelse. Henrich a sin sida 

 bekymrade sig icke om hofvets hoga 

 eller skona. Jemte Florette var for 

 honom intet anriat skont; jemte den 

 stilla frojden att se henne, intet annat 

 liogt. Under arbetet hvilade hans blick 

 alHid pa hennes fintbildade gestaltoch 

 arbetet ville aldrig taga slut. Hum 

 kunde mon ock aflata att betrakta den 

 unga gracen ? Hvarje bennes kropps- 

 del var en sarskild skonhet; hvarje 

 af hennes rftrelser oeh staliningar alsk- 

 Jig; hvarje hennes ord outsagligtinta- 

 gande. 



Ett var emellertid icke klart for bag- 

 ^e, namligen att dagarne i tradgarden 

 voro kortare an utom den. For att tor- 

 langa dem maste man alltsa taga aft- 

 jiarne till hjelp. Visserligen arbetades 

 foga vid man- och stjernljuset; man 

 hvilade och sarntalade dirunder o'int 

 och vanligt. 



^Klockan nio, efter aftonspisningen, 

 aterkommer jag till kalian!" sade Hen- 

 rich sakta till Floiette. under det att 

 han knabojande p'.anterade: 0ch du 

 Florette ? 



"Men da har min far redan gatt till 

 sflngs!" svarade hon. 



"Och du Florette?" hviskade har: aftr 

 och sag pa henne med bedjande blickar. 



Hon nickade leende med defc lilla 

 hufvudet: "Ja, om aftonen ar 1 jus och 

 vacker." 



Klockan nio var Henrich vid Garen- 

 ne-kallan : men himlen var ofverdragen 

 med morka moln. Florette var icke 

 der. "Om aftonen ar ljus och vackerln 

 sade hon. Nu skall hon icke komma! 

 tiiukte han. Da rasslade detibuskar- 

 ne. Florette korn till kalian, med vat- 

 tenkrukan pa hufvudet. Han aflyftade 

 den, tackade och sade henne tusende 

 hjertliga ord; man glomde genast att 

 himlen icke var ljus. Ljuft var det i 

 bagges brost. 



Stora regndioppar borjade falla; men 

 de kande dem icke. Andtligen genom- 

 vatte dem det varma varrt-gnet och 

 dref dem in i klippgrattan bakom Ga- 

 renne-kallan. Val maste de en half 

 tirnma utharda der, men fordrogo det 

 lilla obchaget utan furtryielse. Dama- 

 nen ater genombrot molnen 1'ramtradde 

 de. hand i hand. Henrich safcte den 

 fyllda vattenkrukan pa sitt hufvud och 

 'Florette gick jemte honom, stodd pa 

 bans arm. Sa kommo de till den gam- 

 le Lucas' hus. Denne sof redan. Hen- 

 rich gaf Florette krukan och hon tac- 

 kade honom. nGod natt, kara Floret- 

 te!" hviskade han. "God natt. dyre 

 van!" hviskade hon. 



9. 

 Den ?ata barettcn. 



Aftonen vid kalian hade for ba'gge 

 icke varit oangenam. Vid Jjus eller 

 mulen himmel saknade man dem ha- 

 danefter klockan nio aldrig der. 



Sa forflcto^ fyi-a veckor af den sko- 

 naste var. Alia aftnar hembar prinsen 

 sin alskades vattenkruka. 



Floreltes far markte icke, att hans 

 dotter allfsedan den fCrsta aftonen. fann 

 noje uti, att sa sent ga till kalian. 

 Deremot blef den uppmarksamme La- 

 gaucherie andtligen varse, att hanskuiig- 

 lige discipel regelmessigt i skymningen, 

 vid en bestamd timma forsvann och 

 att ofre deleu af hans baret alia aftnar 

 var< vat; fastan aftonen varit regnfri. 

 Lange kunde han icke losa fi< una gulu. 

 Den unge- fursteii Lu.ade aldr g oa^ hvad 



