299 



Topelius sa'ger sjelf att Magnus Dra- 

 ikenhjelm bor anses s&som en typ/rin 

 den Gustavianska liden, och mera bjert, 

 <man a'r fa'rdig alt saga mera ofverdrif- 

 vet, kunde man toga teckna den fa- 

 fangliga sidan af detta tidehvarf, och 

 i sadan men ing a'r va,r man for I raff lig. 

 En annan sak a'r deu, nm besagde 

 kammarhene eger ratlighet, att fram- 

 sialla sig sotn ett uttryck af hela den 

 lifskraft som kunde belopa sig pa deu 

 Oustavianska ttdsaldern, ocli ville lian 

 det sa vore Iran en d&re. Sadan har 

 ej heller Topdii at'sigt vaiit. Dct Gu- 

 glavianska tidehvarfvet egde liksm 

 <hela det 18:de seklet en slark lutning 

 at tlSrd. saval i <>rdets materiel la sum 

 moialiska bemarkelse och det a'r den- 

 na lutning s<>m ska pat sig ett uttryck 

 i Magnus Drakenhjelm *). Mod belt van 

 marker var katmnarheiTe att hela hans 

 lit blott viirit Hard, men lian varsnar 

 det for sent. "Det var t-n gang mask- 

 Tad pa Haga . . , lat se, det var den 

 24 Febr. 1788 och mi hafVa, vi . . . 

 -den 24 Febr. 1838. Mon Dieu, det ar 

 ju pa dageu a*/ sedan . ,,, . kungtn 

 var der . . . Ehba Reytrrkj^lW' v ^ r 

 ocksa der . . . det var eii iotfpiats 

 for snillet och Whaget . . . m*n d-rack 

 en s'kal for deras eviga Wat.ind, hnhalui 

 . -. . . och Magnus Draktrhjji lin .silier i 

 '-dag forfallen oeh bmeklig Idngt uppe 

 if %ondlandet, datrande far sin piga, 

 omgifven af lomska fo^srif, kulna drif- 

 wf>r, vinterstorin och v^rgars fjut . . . 

 ensam, utan en enda dr<>^pe kailek att 

 iaska sitt iorsmagtande hj^rta . . . sfig 

 niig Lisette, nianne det finn^s en Gud?" 



Har ha vi den sten, mot, hvilkeu 

 bans lefnadst'arkost kantrade. Han ha- 

 ,de j trott pa uagot utom sigsjeJfoch 

 .nu nar han vai>nade denna sin ^fgud 

 .nara fVtrgangelsfii. nu foist vaki^de 

 han o< h markle att hela hans lif va-.-it 

 en iJialig tomliet, och nu oppnadei 

 bans og >n och han eag sina trasor. 

 Det var at lifrets f(")rganglighet han 

 va'ndt sin hag, det var at materiens 

 niakt han salt- sin sjal, men kuntraktet 

 bi'irjade lopa ut och han eag den djef- 

 vtil at hvilkeu han fnrsvurit sig, vanda 

 sig emot honom sjelf. Nu stod lian 



*) Brodtr till dn forut nnmnde med Ebba 

 Jieutercrona gifta Gustaf Drakenhjelm. 



vfirnlos, nu kande han sig behofva 

 karlek, nu kande han sig behofva en 

 Gud, men forsent. Han slocknar bort 

 utan forsoning och hans sista febervilda 

 ord a'ro dessa: "Har ers Majesta't, eu 

 stjerna for min qvichet." 



Vi vaga utan tvekan det pastaende 

 att icke sa'krare tecknas kan en sjals 

 sonderbristande i sig sjelf, och om Mag- 

 nus Drakenhjelm fattas som en typ 

 fran Gustafs lli:s dagar, sa forhojs an 

 mera derigenoin det poetiska intresset. 

 Vi papeka an en gang att han ej far 

 fattas sasorn en representant af hela 

 tidehvarfvet, utan blott stisom ett ut- 

 tryck af dess lutning at flard. 



Drakenhjelms kompJement utgoresaf 

 fru Hjelm (som deu fordna Ebba Dra- 

 kenhjelm fodd Reutercrona nu kallur 

 sig). Afven hon ar ett barn fran 

 samma hem som Baron Magnus, men 

 hon har ej stadnat i Harden, hon har 

 blifvit "luttrad af sorgen och tron, men 

 derjemte bevarat sitt arf fran Gustafs 

 dagar, det fina lefnadsvettet." Salunda 

 karakteriseras denna person af Tope- 

 lius sjelf. Ar det meningen att hon 

 skall f ram sta'll a tidehvarfvets positiva 

 sida, under det Magnus Drakenhjelm a'r 

 en bild af den negativa, da maste man 

 ovilkorligen anmai'ka att tiden var allt- 

 for fattig, som ej egde nagot annat att 

 Jemna i arf at sina ban). Maste hon 

 prompt ga'lia sum typ, ar lion lorielua, 

 ty hon ar ej en nog skarp inkarnatioii 

 af nagot det Gustavianska tidehvarf- 

 vets lifselement. Foga kan det an- 

 ses sasom Gustavianskt fodsloniarke 

 att hon stod brud i maskerad-kostym, 

 och likval tyckes Topelius la'gga sa'r- 

 deles vig/t pa denna nog obetydliga 

 omstandighet. Henues brollop kan tje- 

 na sasotn ett bevis pa, hennes la'ttsinne, 

 hvilken egenskap visserligen var ett 

 utmarkande drag for hennes tid och 

 foljaktligen pa sin plats vid karakteri- 

 serande af dess barn, men.vill man 

 framstalla ett adelt exemplar af en latt- 

 tinnig tidsalder, sa ar det ej nog att 

 nun later det vara behaftadt med detta 

 allnanna lyte. 



Fm Hjelm har segrande gatt genom 

 lifvet blott derigenorn att hon smaning- 

 om skuddat ifran sig det Gustavian- 

 ska eltment, hvarmed hon blifvit be- 

 smittad i sin ungdom. Detta synes 



