330 



sa lange? Alskar du mig-ej mer? 

 Jag ar ju din brud? 

 . flftTa/ rain alskade ^Michelina, du ar 

 kain b*ud, ! och jag kommer for att af- 

 bftmta t( dig till min faders hydda. Vill 

 da foija ra?g? 



5Om jag vill folja dig? Damiano! 

 bar du glotr.t min ed? 



Under det hon sa talade, hoppade 

 hou latt i baten, och don glildjedruck- 

 ne Antonio skyndade fran.stranden raed 

 sitt< byte. Han amnade sig till Lipari- 

 ska oarne, och for att hastigare hinna 

 fram, ansag ban radligt att satta till 

 segel. Under det ban, bitradd af gos- 

 sen, var sysselsatt ined seglen, kastade 

 sig Micbelina i bans armar. 



^Damiano! hvart for da raig?" ro- 

 pade hon. 



Till min far." 



"Nej, der bor du icke; jag vill till 

 ditt hem. Du tillhor ej mer denna 

 verlden; ditt hcmvist ar der nere pa 

 bafsbottnen; jag vet det nog, och du 

 sOker fafangt inbilla rnig nagot annat. 

 Ack, hvad jag bar gratit! Men nu ar 

 all sotg forbi, och jag ofvergifver dig 

 ej mera. 



Hon slot Antonio i sina starka ar- 

 mar, och forsi : kte, att med honom ka- 

 sta sig i bafvets vagor. Utrymraet var 

 ej tillrackligt att brottas. 



"Michelina, du ar tokig! Satt dig", 

 sade Antonio. 



Nej, jag ofvergifver dig ej mera; 

 kom, Damiano, min brudgum, kom!" 



Nino, h'plp'.n ropade Antonio: men 

 den forskramde gossea kastade sig 

 framstupa i buteu. 



For Guds skull, toka! Jag ar ej 

 Damiano > Skrck Antonio i diidsang- 

 Bten. "Kanner du mig icke? Jag ar 

 Antoni^, jag ar 



I detsamma rullade baten, och det 

 tatt slutna pnret foil ofver bord For- 

 gafves strotadn Antonio, for attslingra 

 sig lo% Den vansinniga flickan hade 

 iindat sig kring honom, som murgriins- 

 rankan krin j eke - . Vattnet s.usade fiir 

 denne Cains (iron och tycktes antaga 

 bans bror& riist, rytande: ^Fo'rbannelse 

 ofver dig!" 



Nino, som halfdod af kold lag i ba- 

 ten, upptow.s amlra dagen af ett skepp 



i dppna sjon. Enligt de upplysningar 

 ban meddelade, uppfiskades de bada li- 

 ken: de voro annu sa hardt hopsling- 

 rade, att deras stelnade armar maste 

 sonderbrytas for att atskilja dem. 



Hviskarea. 



Irlandsk saga. (Fran Engelskan). 



Da man fardas genom den forst^rda 

 sfaden Kilmallock, finner man vid dess 

 yttersta anda, tatt invid den gamla, 

 stora ekeu, en forfallen smedja. Den 

 tunga hammarens slag, som forr hordes 

 vidtomkring, ha tystnat for langesedan, 

 och ban, som sa raskt och ihardigt 

 fiirde den, sofver i frid den langasom- 

 nen vid ostra sidan af det gamla klostret. 

 Han var en lustig kail den smeden, 

 innan man lade lionom dit, der ban nu 

 hvilar, och en skicklig karl dessutom. 

 Men hvad som satte honom i mesta 

 rop, var bans konst, att genom en hvisk- 

 ning tiimja de obandigaste hastar, hvar- 

 fore ban ocksa blef kallad hviskaren; 

 och bans namn genljudade i det sang- 

 rika Munsters alia sex grefskapor. Da 

 man bragte det vildaste hastkreatur in- 

 for Teretiz O'Sullivan sa hette sme- 

 den steg- denne oforskrackt fram 

 och grep tag i manen. hviskade kampen 

 nagot. Gud vet hvad, i 6'rat, och inom 

 ett par minuter var ban spak och sedig 

 som en qva'kare. Den ena forklarade 

 detta under pa ett, den andra pa ett 

 annat satt; dock bestod allt i blotta 

 gissningar, eftersom annu i dag ingen 

 vet, huru harmed hiingde tillhopa, utom 

 sonen. Dennis, at hvilken Terenz pa 

 dodssangen anfortrodde sin hemlighet. 

 Men det ar en gammal klagan, att verl- 

 den med hvar dag blir sarnre; den be- 

 krilftas iifven bar: ty Dennis forstar 

 icke sin konst balften sa bra, som fa- 

 dcin gjorde. Folket tror felet ligga 

 deri, att Dennis icke gar hasten nog 

 djerft pa lifvet; ocksa var Terenz i si- 

 na dar en stark och vig buss, som hvar- 

 ken plagade frukta for djur eller men- 

 niskor, och det ar val mojligt, att foi- 

 ket kan ha ra'tt; ty det forballer sig, 

 i det afseendet, med en adel hast som 



