343 



Marggrefvinnan af Baireuth. 



Napoleon- hade ar 1808 en samman- 

 komst med Alexander. Fransjske kej- 

 saren ville forvissa sig om, att de nor- 

 diska hofveri icke skulle motverka hans 

 plan, att satta Joseph pa spanska thro- 

 nen. Sammankomsten hulls i Erfurt, 

 der alia Rhenforbundets furstar infunno 

 sig, mindre for att taga nagon verksam 

 del i kongressen, an for att, hoja glan- 

 sen af den fest, Napoleon ville gifva 

 sin bundsforvandt. Fransyska trupper- 

 na voro sammandragna i stadens grann- 

 skap, Vi lago i Franken, i byarne 

 omkring den lilla vackra staden Bai- 

 reuth, icke langt ifran den hojd, pa 

 hvilken man ser marggrefvens gamla 

 slott. I trots af sitt lika beqvama, som 

 pittoreska lage, hade derma byggnad 

 statt ode alltsedan den sista marggref- 

 vinnan, VVilhelmina af Brandenburg, 

 der afled; den var till och med ett 

 foremal for fruktan och forskrackelse 

 hos alia landets invanare; ty en sagen 

 gick, att marggrefvinnan visade sig alia 

 natter, och vandrade omkring derinne, 

 i langa hvita klader och med facklor 

 i handen. Tio, tjugo, hundrade per- 

 soner sade sig hafva sett henne. 



Vi hade fatt qvarter hos en ganska 

 redlig och beskedlig, men vidskeplig 

 man, och en afton berattade denne, 

 med sa innerlig ofvertygelse, for oss 

 nagra anekdoter om marggrefvinnans 

 nattvandringar, att de tycktes gora det 

 djupaste intryck pa en af vara kamra- 

 ter, artilleri-lojtnanten G. Slutligen 

 sade G. leende: 



Herr Wolburg, vill ni i morgon vi- 

 sa mig vagen till slottet, sa vill jag 

 blifva der en hel natt, for att ofverty- 

 ga alia marggrefskapets invanare, att 

 marggrefvinnan spokar endast i deras 

 hjernor. 



Ack, min gode herr lojtnant! sla 

 den tanken for Guds skull ur hagen 

 ni kunde fa angra er. Peter von 

 Wunside var en modig och tapper 

 soldat; han ville ocksa se marggrefvin- 

 nan, och fick se henne; men det ko- 

 stade honom hans forstand. 



nMitt beslut star fast svarade 

 lojtnanten. I morgon tillbringar jag 



natten i slottet, och gor bekantskap 

 med den store, Fredriks syster." 



Dagen derpa vidtog G. alia anstal- 

 ter, for att verkstalla denna sin fore- 

 sats; han forsag sig med goda vapen, 

 en butelj arack m. m. Pa hans bega- 

 ran ledsagade vi honom a'nda till slotts- 

 porten, ofver tistel och torne, som 

 frodade sig pa den foga besokta vagen. 

 Vid porten slog G. upp eld, upptande 

 en fackla, och bjod oss god natt; vi 

 tryckte hans hand, och han gick med 

 raska steg genom hvalfvet, in pa den 

 stora garden. Der forlorade vi honom 

 ur sigte. Det blef natt, och vi skyn- 

 dade oss tillbaka till vart qvarter, utan 

 att frukta nagot for var kamrat, hvars 

 mod langesedan var beprofvadt. Pa 

 halfva vagen vande vi oss om, och 

 sago skenet af facklan fran fonsterna 

 i ofra vaningen pa slottels ostra sida; 

 snart forsvann likval skenet. 



Vid aterkomsten funno vi var vard 

 obeskrifligt angslig. Han forespadde 

 var kamrat en saker dod. ~ Afven vi 

 hade mistat skrattlusten, kunde ej sla 

 ifran oss en viss oro, och borjade gora 

 oss forebraelser derofver, att vi lemnat 

 rar van allena i sitt galna foretag. * 

 Knappt belystes slottstornen af mor- 

 gonrodnaden, forra'n vi uppstego for att 

 ga G. till mote. Vi funno honom redan, 

 da vi kommit utom husporten. Hans 

 anlete var lugnt, men dodsblekt, och 

 hans kladsel i oordning; han syntes 

 forsankt i djupa tankar. 



Straxt ropade vi med en mun: "Na, 

 marggrefvinnan? Har du sett marggref- 

 vinnan ? Han svarade icke, utan gick 

 in i koket, der va'rden var, som vid 

 hans asyn fallde gladjetarar och om- 

 famnade honom. Derpa lade var van 

 ifran sig kappa och vapen, och satte 

 sig ned i en vra i gastrummet, utan 

 att sa'ga ett ord. 



Sa sag da, har du sett marggref- 

 vinnan?" fragade honom en afvara 

 kamrater anyo. 



Jag har sett henne, pch talt med 

 hennen svarade han kallt, och vi ut- 

 brusto i ett hogljudt skratt, som endast 

 var vard kuude nedtysta medelst an- 

 skaffandet af frukost. Vid dess slut 

 tog lojtnanten, ater bestormad med 

 fragor, andtligen till ordet och sade: 



