got bortskamd, ung flicka, med ett par 

 ISgande bla ogon, korn nastan sprin- 

 gande in. Hon var nara utfc rned en 

 omfamning fangsla Margaret pa stal- 

 let, men denna hejdade henne pa sitt 

 eget lugnande, betydelsefulla satt, i 

 det hon lade handen pa den unga da- 

 mens axel, sagaude: Na val, Cecile, 

 bur ar det med rb'sten, och hur gar 

 den nya romancen? 



Ack, Miss Meriton, pappa sager att 

 jag r hes och att jag forkylt migj 

 men lat mig forsoka." 



For min egen enskilda del, anser 

 jag det vara ett otvifveJaktigt 1'aktum, 

 att skolfliokor egna mera uppmark- 

 samhet at lektioner, som gifvas dem 

 af manliga larare, an af larare af de- 

 ras eget kon ; och jag satter icke i 

 fraga, det ju ej. da menniskoslagtets 

 upplysning och platoniska karakter en 

 gang skall tillata, att ynglingar upp- 

 fostras af qvinliga professorer, samma 

 sats afven bar skall gora siggallande. 

 Men icke destomindie iinnts det ett 

 annat fakturn att uppsatta deremot, 

 sasom handelsen varit med alia fakta, 

 som funnils till sedan verldens begyn- 

 nelse; och det ar, att en qvinria vid 

 en vi&s alder, som har sjelfbeherrsk- 

 ning och som odlat sin formaga att 

 behaga, kan, 6m hon sa vill, vinna 

 ett inflytande hos unga flicker, som, 

 a deras sida, gar nastan till afguderi 

 och mot hvilket knappast en alskarts 

 kan segra. Pa detta satt hade Mar- 

 garet Meriton, som alskade att inlaga, 

 men som, man vet ej af hvad orsak, 

 undvek all vanlig kurtis, lyckuls gora 

 sig synnerligen forfjusande fJr sina 

 pupiller, hvilka alia tilibado henne pa 

 unga flickers vanliga manor. Vi kunna 

 ocksa, om vi sa onska, furesta'Ua oss. 

 att hon ibland tankte pa den stackars 

 Stephen, och att hon, for bans skull, 

 ej ville af bristande ofning ligga af 

 sig i konsten -att behaga. Emellertid 

 satte de bada damerna sig till pianot 

 och lektionen fortgick en sturid i all 

 vanskaplighet ; men slutligen fick Mar- 

 garet det infallet att Miss Verecker, 

 skulle upprepa en viss passage ett gif- 

 vet antal ganger, sasom en slags bot- 

 goring for det hon ilia ofvat den. Den 

 unga flickans lynne bar till en borjan 

 " ad -;y 



365 



ej delta strafF med sjnnerlig undergif- 

 venhet; forst uppresle sig hennes stolt- 

 het;jda framtradde forodmjukelsen till 

 slrid med denna ocli slutligen Siinkto 

 ~ig- ofver bada, vroigheiens ande och 

 forlamade totalt Miss Vercckers vokala 

 foimaga. En fullkomlig tystnad in- 

 tradde. Magaret, inom sig leende, da 

 en svafvande intonafion nadde hennes 

 6'ra, vande sig ernot deu unga sanger- 

 skan oeh motte ett uttryek af saupp- 

 fladdrunde harm i det unga anletet, 

 utt lion (det gor oss ondt att nodgas 

 erka'nna det) lockades att skratla a'nnu 

 rner. Dei pa bcirjac'e hon sangen sjelL 

 Refrangen var-- 



Langt batfre tro och bli bedragen, 

 Och djupt begrata se'n den dagen. 

 An tvifla pa ett enda ord, som, trodt, 

 Dig skulle sail och lyeklig gjort. 



Hon sjong den forfjusande och tyck- 

 tes deruuder glomma eller glomde verk- 

 ligen, bade sin eieve och hennes hem 

 och hela den omgifning hvari hon be- 

 fann sig. Musikens hemlighetsfulla ge- 

 nius talade till henne om andra ting; 

 och da hennes fingrar gledo ofver tan- 

 getiterna smog sig ofver hennes drag 

 ett drommande, nastan sorgset uttryck 

 och hon glomde att retas med Miss 

 Verecker, som rordes af hennes sang^ 

 sasom fordom Saul, i sa mattoattdea 

 upproriska anden lade sig och att hon 

 som bast begynte fundera pa huru 

 hon skulle kunna nedstiga fran sin 

 stolthets piedcstal och underkasta 

 sig Margarets vilja, utan att forlora 

 nagot^ af ?in vardighet. Margaret fra- 

 gade ej efter erofringar i vanlig me- 

 uing, men var forunderligt man om 

 vtildet ofver sina clever: hon cgnade 

 derfb'r ett ogonblicks uppinavksamhet 

 at Miss Verecker, och efter att med 

 ett nastan omarkligt ogonkast hafva 

 genomsk&dat den unga damens sin- 

 nesforfattning begynte hon anbringa 

 siua starkaste medel. Hon tog ro- 

 mansen och lemnade henne den, sa- 

 gande med sorgsen ton, Snda till i 

 dag har jag alltid med noje sjungit 

 denna sang, Cecile: men du har lor- 

 enat med den ett mindre angenamt 

 minne; jag hoppas du ma sjunga den 

 heldre a'n jag hadanefter kommer att 

 gora:" och derpa b6jde hon siff ofver 



