367 



vudet smogo in i grander och port- 

 gangar for att soka skydd. Himlen 

 aag vresig och hotande ut och en 

 kompakt massa af graaktiga moln i 

 nordvest lofvade patagligen fortsatt- 

 ning at' ovadret. Jag trotsar nago-n 

 att finna en vackrave och behagligare 

 anblick an den af Margaret Meriton 

 denna afton, der hon satt i det tref- 

 liga hvardagsrummet, kladd i en rik 

 dra'gt af mork farg, sasom det anstod 

 hennes ar och borS, och sysselsatt att 

 servera det rykande kaff'et, Hennes 

 far lefde a'nnu och satt i sin gamla 

 vanliga landstol. Hans hufvud var 

 snohvitt och djupt sankt mot brostet 

 och hans fingrar slogo rastlost takten 

 mot stolkarmen. Hon talade blott da 

 och da och da nagra ord till honom, 

 .omma oeh smekaade, sasom till ett 

 barn. Slutligen tog hon plats i sin 

 egen mjuka hvilstol, skar upp en ny 

 bok och var snart fordjupad i dess 

 lasande. Smaningom fann dock den 

 nya boten sin hviloplats pa golfvet 

 och Margaret slumrade lugnt, sofd af 

 stormens aflagsna brusande deruteoch 

 af tystnaden derinne. Plotsligen hor- 

 des vagnsbuller narma sig huset och 

 upphorde forst vid porten. Men det 

 lag ingen magnetism i luften, som kun- 

 *aat gifva Margaret forkanslan af att 

 nagon ahnan fanns nara henne, an den 

 bleka skuggan af hennes far, som hon 

 ; i sa manga ar vardat. Derpa Ijodo 

 steg i forstugan- och en hand fattade 

 i laset till dorren. . Sjelfva,. sjusofvame 

 vaknade en gang, och da dorren opp- 

 nades flog Margaret upp-ur stolen full- 

 komligt beredd att forneka det hon ej 

 hela tiden varit fullt vaken. Hon 

 horde en djup stamma saga, "jag kan- 

 ner va'gen," och derpa sag hon fram- 

 for sig ett anlete, rodbraunt af solen, 

 och ett par trofasta bla ogon, som ej 

 voro henne helt och hallet fremmande 

 (atminstone hade bon sett ett par sa- 

 dana i drommen), en massa af har, 

 skSgg, mustacher och polissonger af 

 en farg, som kunde kallas blek blott 

 i jemforelse med ansigtets. Allt detta 

 kronte en gestalt stor i alia rikt- 

 ningar, men isynnerhet pa bredden. 

 Margaret stod undrande gestalten 

 ilika sa. Likt den garale sjGuianueii i 



visan "han henne med glittrande ogon 

 sSg an,n och medan hon undergick den- 

 na profvoblick afdrog han ytterplagg 

 efter ytterplagg och stod der slutligen 

 sasom den lifslefvande Stephen Sellon 

 af minst sexton stones rigt. Ogonen 

 dansade af belatenhet. de hvita tan- 

 derna lyste mellan det roda skagget 

 och slutligen brot ett klingande, hjert- 

 ligt, ljudeligt skratt isen. 



"Margaret, kanner du icke igen mig? 

 och dermed steg han fram och kysste 

 henne forst helt latt pa hvardera kin- 

 den, men derpa, forande henne ifra 

 sig pa en armslangd, lat han med an- 

 nu en vaim blick och ett hjertligt 

 skratt, den forsta kyssen atfoljas af en 

 hel svarm, som kommo sa tatt att 

 Margaret sannerligen ej hann undvika 

 dem. "Jag har forsakrat mig om, att 

 du a'nnu ar Margaret Meriton; eljest 

 skulle du ej sett mig har i qvall. Ar 

 detta din far?" 



Hon ledde honom sakta fram till 

 den gamle. Tala omt till honom, 

 Stephen, han ar nu alldeles som ett 

 barn." Nagonting af den undertryckta 

 smarta, som aterljod i Margarets rost, 

 ofverflyttade sig i Stephens hals med 

 en krampaktig kansla; men klarande 

 strupen helsade han vordnadsfullt Mr 

 Meriton och fattade hans hand. 



Den stackers gamle mannen sag upp 

 med ett tveksamt flygtigt leende. "Blif 

 god emot Margaret, Sir, blif god emot 

 min Margaret!" och dermed fortsatte 

 han att prata utan sammanhang. 



Margaret hade ej lagt af att rodna, 

 och vid dessa fadrens ord rusade blo- 

 det upp anda till hennes harrotter och 

 smiukade hals och kinder med en hog 

 rodnad. Detta fortjuste patagligen Ste- 

 phen; han gned sina ha'nder fornojd, 

 strok sitt yfviga skagg och satte sig 

 slutligen att se pa hur Margaret, med 

 samma uppsyn af lugn och glad till- 

 forsigt som for tjugo &r sedan, slog i 

 kaffe at honom. 



Ahl Margaret," fortfor han skrat- 

 tande. "Jag svor att om du Sn Tore 

 aldrig sa tard och forvissqad, aldrad 

 och skrynklig, akulle jag likafullt vara 

 dig trogen; men du har icke alls sOrjt 

 ofrer mig du kan ej vara nog for- 



