382 



tig Eriks friarearender. Nu derifrSn 

 Sterkommande, blef Johaa med stor 

 gladje af sin fader mottagen. Nagra 

 dagur derforut (den 18 Maj) hade Ko- 

 nungen genom utf&rdad skrifvelse kal- 

 lat Rikets Stander att sammantrada i 

 Stockholm den 16 Juni, "emedan vi, 

 yttrar Konungen i kallelsebrefvet, be- 

 finne oss bade svage och alderstigne, 

 och mange svare och vigtige saker pa 

 tSrde fire." Jemte Ridderskapet och 

 adeln samt rike's alia biskopar eller 

 ordinarie, sasom de nu nSmndes. kalla- 

 des fill riksdagen tvenne beskedlige 

 prestman och bonder fr&n hvart hftrad 

 jemte fyra borgare fran hvarje kopstad. 



Den 16 Juni om aftonen aterkom 

 Konungen (ill Stockholm och fann der 

 forenamnde Rikets StSnder jemte sina 

 soner alia forsamlade. Dekal lades att 

 komma upp pa slottet i stora salen 

 (Rikssalen) den 25 Juni pa efterrnidda- 

 gen. Nar de alia voro forsamlade, in- 

 trad de Konungen med sina fyra soner 

 och intog det rum, som var tillredt 

 nagot hoger fran golfvet. Erik, Johan 

 och Magnus, de trenne a'ldsta af bans 

 soner. stallde sig till vensfer om Ko- 

 nungen, hvar efter sin &lder; den yng- 

 ste. Carl, stod framfor sin fader vid 

 hans knan. Konungen helsade Stan- 

 derna, tackade dem. att de horsamli- 

 gen kommit tillstades, och talade s& 

 vidare: de hade val alia hort. och de 

 som till alders komne voro, sjelfva for- 

 nummit. huruledes detta konungarike, 

 vart kara fadernesland, uti stort betryck 

 och elSnde fordom varit under frem- 

 mande herrskap och konungar, och en- 

 kannerligen p& det sista genom den 

 omilde tyrannen Konung Christian, hvil- 

 ken Gud lat straffa och genom honom 

 fordrifva; horande alia, sa hog som 

 lag, sa herre som tjenare och under- 

 sdte, ung sS val som gammal. samma 

 hans gudomliga hjelp och forlossning 

 aldrig forgata. Ty eho eller hvad man 

 var han att forjaga en slik m 8k tig ko- 

 nung, som icke allenast regerade ofver 

 tre konungariken, men ocksa var be- 

 fryndad med den valdigeKejsaren Carl 

 med det narrmet (ien Femte, s& ock 

 ined de fornamsta Furstar uti 'J'ysk- 

 land. De s;1go honprn nu har i ett 



kongligt palats. men for dern borde 

 icke forgatet vara, att for fyratio ar 

 sedan detta syntes for alia menniskors 

 ogon omojligt, nar han gick i skog 

 och ode fjall och omkeligen maste stic- 

 ka sig undan for fiendernas svSrd. 

 Denna foriindring var han for ringa att 

 utralta: men Gud dref verket och gjor- 

 de iionom till sin undersman, han, den- 

 samme allsmaktige, barmhertigc Guden, 

 som gaf den unge David, hvilken var 

 sin faders faravaktare, seger mot den 

 store och valdige Goliath, och upp- 

 hojde honom till kongligt stand och 

 a'ra. Sa hade ock Gud (och tarar bru- 

 sto hSr Konungen ur ogonen) honom 

 ovardig man till lycksalighet hulpit, 

 och det icke for hans skull, utan for 

 deras, Sveriges rikes inbyggare, detta 

 med allsam storsta tacksamhet och od- 

 mjukhet mot Gud ihogkommande. Nad 

 och valsignelse hade i rikligt matt ve- 

 derfarits bade honom och dem genom 

 Guds ords sanna kunskap (matte de 

 aldrig vika derifran!) sa aTven genom 

 timmelig ymnighet, som allestades och 

 i all rum ofver hela riket synligt och 

 for ogonen vore, Gudi dess lof! Kare, 

 gode Svenske man, hurusom jag haf- 

 ver statt eder fore, beder jag, att J 

 hallen det till godo: ar nagofgodtut- 

 rSttadt, da hafver Gud det gjort. tacker 

 honom derfor: men om nagon brist 

 och fel varit i denna framlidna tid uti 

 regementet. att all ting icke 8ro drifna 

 sa ratt och sa val, som dem borde, 

 da ville han bedja, att de som trogna 

 undersater mat.te dermed ofverse och 

 forlala honom. Gud skulle vara hang 

 vittne. att icke vore det skett af arg- 

 het eller motvillighet. utan af mensk- 

 lig svaghet, att han icke hafver kunnat 

 eller formatt battre gorat. Hans upp- 

 sat hade alltid varit sta'ldt till riksens 

 inbyggares formering och val. Han 

 visste. att han i mangas tankar varit 

 en hard Konung; men den tid kunde 

 komma, da de honom sakriade och 

 gerna skulle rifva honom upp ur mul- 

 len. om de kunde. 



Vidare gaf han Rikets Stander till- 

 kanna, att han af manga sitt lifs ofor- 

 mogenheter hade tecken. som Ifito ho- 

 nom forst?;, att hans tid ej vore lang, 



