119 



have seet, at Veirets Beskaffenhed j de forskjellige Egne 

 vel for en Deel betinges af lokale Forhold, men dog 

 hovedsagelig skyldes den staerke Hede i Yindstillets Region, 

 som foraarsager de to Ilovedstremninger i Atmosphaeren, 

 der hist, hvor den ene bestundig hersker, frembringer en 

 naesten bestandig klar Himmel, her, hvor en idelig It amp 

 inellem dem finder Sled, og hvor snart den ene, snart 

 den anden bar Overhaand , gjere Veiret i haieste Grad 

 ustadigt. 



Der hersker med Hensyn til Veirforholdene en Maengde 

 Fordomrne, der ere gaaede i Arv fra Slaegt til Slaegt, og 

 for hvis Rigtighed man ingen bedre Grund bar end den, 

 at vore Faedre og Oldefaedre ogsaa troede paa dem. Der- 

 til h0rer f. Ex. den Tro , at Maaneskifterne skulde med- 

 fore Forandring af Veiret. Men Maanen varmer ikke saa- 

 ledes som Solen, dens Skin er i denne Henseende uden 

 al Kraft, hvad Indflydelse skulde det da kunne have, om 

 den vender sin lyse eller sin merke Side mod Jorden? 

 Man vil maaskee indvende, at Erfaringen synes at tale 

 for denne Menings Higtighed; ja, eftersom Maaneskifterne 

 indtraede hver ottende Dag, saa kan det ikke vaere Andet, 

 end at Veiret ofte maa forandre sig samtidig med dem , 

 men deraf f01ger endnu ikke, at det er dem, der frem- 

 .kalde disse Forandringer. Og hvor ofte hengaae ikke flere 

 Maaneskifter, uden at Veiret forandres! Desuden vilde 

 det dog vaere urimeligt at antage, at Maaneskifterne, hvis 

 de virkelig besad en saadan Indflydelse, kun skulde yttre 

 den i vor Zone, og det maatte dog vaere Tilfaeldet, thi i 

 Passatvindens Region, hvor Maanen skinner ligesaa 

 godt som hos os, er Himlen bestandig klar, trods alle 

 Maaneskifter. Ligesaa ugrundet er den Tro, at visse 

 Dage, de saakaldte Maerkedage, skulde have en saeregen 



