57 



alt paa Jorden Dag og Nat lige lange (see Fig. 1). Men 

 denne Stilling beholder Solen kirn i et D0gn, i det naeste 

 er den allerede rykket et Skridt naermere til en af Vende- 

 kredsene. Jo -mere Solen skrider frem paa denne Vei, 

 desto mere fjerner Belysningsgraendsen sig fra begge 

 Poler, saaledes at den ene, nemlig Nordpolen, naar Solen 

 staaer imellem ^Eqvator og den nordlige Vendekreds, Syd- 

 polen, naar Solen staaer paa den anden Side af ^Eqvator, 

 ligger heelt indenfor den, den anden heelt udenfor. Sam- 

 tidig bliver Forskjellen mellem den belyste og den morke 

 Deel af alle Parallelkredse mellem ^Eqvator og Polerne 

 med hver Dag sterre, og ligeledes tiltager den med Af- 

 standen fra ^Eqvator, ja Egnene naermest Polerne ligge 

 enten heelt indenfor eller heelt udenfor Belysningsgraendsen, 

 altsaa bliver ogsaa Forskjellen mellem Dagens og Nattens 

 Laengde stwrre med hver Dag og storst naermest Polen, 

 hvor Solen i flere D0gn enten slet ikke gaaer ned under, 

 eller slet ikke kommer tilsyne over Horizonten. Naar 

 Solen endelig har naaet en af Vendekredsene, saa ind- 

 trreder paa den Side af JEqvator, hvor Solen staaer, den 

 laengste Dag, paa den modsatte Side den korteste Dag, 

 og Egnene mellem Polerne og Polarkredsen paa den ferste 

 Halvkugle have da bestandig Dag, medens de paa den 

 anden Halvkugle have bestandig Nat, fordi Belysnings- 

 graendsens nordligste og sydligste Punkt i dette Moment 

 falder i den nordlige og sydlige Polarcirkel (see Fig. 2). 

 Men denne Stilling beholder Solen kun i et D0gn, i 

 det naeste rykker den atter naermere til jEqvator, For- 

 skjellen paa Dagens og Nattens Laengde tager altsaa atter 

 af, og naar Solen igjen har naaet jEqvator, ere de atter 

 lige lange paa hele Jorden. Som bekjendt indtraeder den 

 laengste Dag paa den nordlige Halvkugle sidst i Juni, 



