166 



Birken. 



Af Birken forekommer der i Danmark flere Former, som 

 afNogle ansees for Arter, hvorimod de af Andre ligesom af 

 Linne holdes for Afarter af Hvidbirken. Meest almindelig er 

 Skovbirken (Betula verrucosa), som ved den revnede Bark 

 og ved andre gode Kjendetegn afviger fra den nordiske 

 Hvidbirk (Betula glutinosa); til den sidste slutter sig Duun- 

 birken (Betula pubescens), som i Regleri er en Busk paa 

 Moserne og ikke et Skovtrae. En fra denne forskjeilig 

 Form, der imidlertid ogsaa slutter sig til Hvidbirken (Be- 

 tula carpathica), kan vel blive traeagtig, men forekommer 

 meget sjelden. 



Hvad der er sagt om Egeskovene, at de i Tidernes 

 L0b have vaeret i staerk Aftagen, dette gjaelder i langt 

 heiere Grad om Birkeskovene. De i Terven bevarede 

 Birkestammer vidne om den store Udbredning, som Traeet 

 bar havt i Oldtiden, men Birken er baade som skov- 

 dannende og som enkeltstaaende Trae fortraengt fra de 

 bedste danske Skovegne af de sedlere Traearter og liar 

 kun holdt sig i Egne, som enten ved deres isolerede Be- 

 liggenhed eller ved Jordbundens Ufrugtbarhed vare mindre 

 tilgaengelige for B0gen. Medens i hele Sydsjaellands, Lol- 

 lands og Falsters Skove Birken saaledes ikke mere fmdes 

 vildtvoxende, fordi disse Skove i Reglen staae paa en 

 god Jordbund, er den ikke sjelden i Nordsjaelland, navnlig 

 i Skovene omkring Gurre-S0, hvor der dannes 

 om ikke hele Skove, saa dog smukke smaa Bestande af 

 Birke. Uagtet Jordbunden i Gribskov er ligesaa sandig som 

 ved Gurre, optraeder Birken dog her ikke mere paa fast 

 Grund, men indskraenker sig til Mosekanterne. I Nord- 

 skoven i Elornsherred forekommer den paa sammeMaade 

 som i Skoven ved Gurre; i det nordvestlige Sjaelland op- 



