232 



Arvinger, der med tans Fatning oppebie en D0endes 

 Endeligt. Alt som Livet udslukkes i det med D0den 

 kaernpende Dyr, slutte disse sorte Crupper sig tettere 

 sammen, men naerme sig endnu med Mistillid deres Offer; 

 naar dets Bevaegelser endelig ere blevne for svage til at 

 kunne vaere farlige, springe de op paa Liget og rive 

 Bugen op ved staerke Hug med deres Naeb. Ofte jage 

 det deende Dyrs Rystelser og Krampetraekninger dem 

 bort for et 0ieblik, men de ere altfor tamme til at blive 

 alvorlig forskraekkede derved. De undgaae Sparkene ved 

 at springe mekanisk til Siden, og komme strax tilbage 

 uden at fare op eller blive arrige, men med en lumsk 

 Ligegyldighed, der bar noget djaevelsk ved sig. 



Fra Morgengry er Byen Vera-Cruz overs vammet 

 af disse store Ravne, som bortfjerne de Masser af Uhumsk- 

 heder, som Beboerne have opdynget om Natten, og slaaes 

 med Gadehundene om alt Slags Affald fra Kjekkener, 

 Slagterier og Rendestene; efter saaledes at have renset 

 Byen for alle Ureenligheder og msettet sig selv med dette 

 herlige Gjaestebud, tage de sig en Siesta paa Kirketaarnenes 

 Kors, paa Terrassernes Raekvaerker eller endog paa Der- 

 karmene. Undertiden ere Kirkekuplerne, Taarngesimsene, 

 Statuerne og Levvaerket paa Mindesmaerkerne aldeles 

 daekkede af dem, og man traeffer hele Flokke af dem i 

 Bymarkens 0de Sandstraekninger. 



At disse Fugle mere end alle andre tildrage sig de 

 Reisendes OpnKerksomhed, er fordi de ere de f0rste, som 

 man faaer 0ie paa, naar man gaaer Hand, og fordi deres 

 overordenlige Tamhed danner en paafaldende Modsaetning 

 til vore europaeiske Fugles Vildhed og Frygtsomhed. Det 

 vilde vaere urigtigt, hvis man troede, at Zopiloten ved 

 Nattens Frembrud fjernede sig fra de beboede Steder og 



