265 



Den anden er Hieronymus Fabricius fra Acqua- 

 pendente i Kirkestaten, der ligesom Vesalius, en Snees 

 Aar efter ham, virkede som Anatom ved Universitetet i 

 Padua. Allerede Erasistratos havde kjendt de hindeagtige 

 Klapper i Hjertet, som nedsage Blodets Str0m til at felge 

 en bestemt Ketning. Paa den Tid, vi nu tale om , bleve 

 flere Anatomer opmaerksomme paa, at der ogsaa i adskil- 

 lige Blodaarer findes lignende Klapper; disse gav Fabri- 

 cius sig til at studere omhyggeligere, og ban blev derved 

 opmaerksom paa, at de alle vende imod Hjertet. De ville 

 erindre, at man bidtil bestandig havde svaevet i den Vild- 

 farelse, at Blodet lige sa.a vel gjennem Blodaarerne som 

 gjennem Pulsaarerne fordeeltes omkring i Legemet; dette 

 kunde man nu efter Fabricius's Opdagelse ikke mere 

 antage, og man havde desuden uafhsngig heraf lagt 

 Maerke til, at naar man sammentrykker en Blodaare, 

 svulmer den paa den Side, der er laengst bortfjernet fra 

 Hjertet. 



Man kjendte nu del lille Kredsleb; man vidste, at 

 Hjertets Halvdele ere adskilte; man vidste, at Blodet 

 gjennem Pulsaarerne stremmer fra Hjertet, og at dette 

 ikke kan skee i Blodaarerne, og dog kjendte man endnu 

 ikke del store Kredsleb. Det laae deri, at Klappernes 

 Betydning ikke ret var gaaet op for Fabricius; han troede, 

 at Hensigten med dem var at forhindre, at der samlede 

 sig for meget Blod i de nedre Dele af Legemet og at 

 de paa en Maade bare den Blodmasse. tier var oven- 

 for dem. 



Det var William Harvey forbeholdt at drage de 

 rigtige og udtemmende Slutninger af alle de Kjends- 

 gjerninger, man efterhaanden havde samlet, og at sammen- 

 fatte det Hele under eet Synspunkt, Kredslobets. Harvey 



13 



