269 



Rene med, hvorledes Blodet fik ny Naering; man kjendte 

 nemlig kun ufuldstaendig det System af Aarer, som vi 

 kalde Maelke- og Lympheaarer. Vel havde allerede Erasi- 

 stratos hos en Geed sect Aarer i Tarmkreset, der ikke 

 indeholdt Blod, men en maelkeagtig Vaedske; men ban 

 troede, at det var Maelk, som Geden havde drukket, der 

 ligefrem var gaaet over i Aarerne, og man havde ikke 

 lagt videre Vaegt derpaa. Det var gaaet i Forglemmelse, 

 indtil Aselli i Pavia paa Harveys Tid neiere beskrev disse 

 Maelkeaarer, som ban imidlertid, hildet i den Tids Fore- 

 stillinger om Leverens Betydning, lod gaae til Leveren. 



En Snees Aar senere gjorde en fransk Laege, Pecquet, 

 den vigtige Opdagelse, at Maelkeaarerne ikke ferte deres 

 Indhold til Leveren, men ad en laengere Vei, gjennem 

 den saakaldte Brystgang, umiddelbart over i Blodets 

 Kredsl0b. 



Denne Opdagelse fuldstaendiggjordes derved at man 

 fandt, at Brystgangen tillige gjennem saeregne Aarer, 

 Lympheaarerne , fra alle Legemets Dele optager en klar 

 Vaedske, der er sivet ud fra Haarkarrene og bar tjent til 

 at .ernaere Delene. Det var den svenske Anatom Ole 

 Rudbeck og vor Landsmand Thomas Bartholin, der 

 havde Fortjenesten heraf. 



Bartholin, som var en af de ivrigste Forsvarere af 

 Laeren om Blodets Kredsleb, indsaae disse Aarers store 

 Betydning for Ernaeringen, og det var ikke med Urette, 

 at ban i et Skrift om Lympheaarerne 1653 udtalte, at nu 

 var Leveren skriinlagt. Det var Leveren, der siden Galenos's 

 Tid havde vaeret Anstadsstenen, og det var den neiere 

 Kjendskab til Maelke- og Lympheaarerne der naest Harveys 

 Opdagelse klarede Begreberne om Aaresystemets Indretning 



