257 



disse fabelagtige Haerskarer af ^Ender, hvoraf hundreder 

 og tusinder ofte draebes paa en Dag under Hovedstadens 

 Mure. Skovene vrimle af en befjeret Soldateske med 

 rige og pragtfulde Uniformer, der lader Luften gjenlyde 

 af forunderlige og ofte skraekindjagende Skrig. Naar den 

 Reisende ved Nattens Frembrud standser ved Bredden af 

 den 0de S0, der ruller sine tause Belger under den 

 uendelige Skovs taette Buer, og indretter sit INatteleie under 

 det uigiennemtraengelige Ly af disse ktempemaessige Traeer, 

 hvis i hinanden vaevede Grene skjule Himlens merke 

 Blaa og Stjernernes Funklen, gjer den besynderlige og 

 uventede Concert af alle Skovens Beboere et eget Ind- 

 tryk paa ham og vaekker ved sine uhyggelige Lyde 

 en ubestemt Uro som Frygten for et vildt Rovdyr ikke 

 viide fremkalde i samme Grad. Men alt som ban vaenner 

 sig til disse Luftens pragtfulde Beboeres skrigende og 

 uharmoniske Spektakel, vil ban ved disse haese Lyde, 

 disse Bugtaler-R0ster, disse korte og gjennemtraengende 

 Skrig, denne sardoniske og kvalte Latter fmde noget af 

 den saeregne Henrykkelse, som det vilde Liv mellem 

 Vendekredsene saa ofte fremkalder, og det fortryllende 

 Minde derom vil vaere et af de sidste Indtryk, som ud- 

 slettes i bans Sjael. 



