259 



Kundskaben herom gradeviis udviklede sig, og hvad del 

 var for Vildfarelser, der saa laenge vanskeliggjorde den 

 rette Forstaaelse. 



Det er fornemmelig i Laegevidenskabens Tjeneste, at 

 de Maend bave arbeidet, som have gjort sig fortjente ved 

 anatomiske Undersegelser, og vi maae ogsaa her gaae 

 tilbage til Laegevidenskabens Fader, Hippokrates, der 

 levede i Greenland i det 5te Aarhundrede far Christus. 

 Hans Kundskaber i Anatomien vare yderst tarvelige: ban 

 kjendte vel Hjertet som et huult, kjedet Legeme og 

 sondrede mellem de hule , rerformede og de streng- 

 formede langstrakte Organer, men ligesom ban ingen 

 Forskjel gjorde mellem Nerver og seneagtige Baand, saa- 

 ledes sammenfattede ban ogsaa Pulsaarer og Blodaarer 

 tilligemed Udferingsgange for Kjertler under en faelleds 

 Benaevnelse. Hans Beskrivelse af Aarernes Forgrening er 

 af den Beskaffenhed , at Cuvier kalder den en anatomisk 

 Pioman, og det skjendt man allerede dengang felte Patienter 

 paa Pulsen og Aareladning var en Operation, som baade 

 var kjendt og anvendtes af Laegerne. Vi maae imidlertid 

 betaenke, at der bos Oldtidens Folk i Almindelighed 

 berskede en stor Afsky for at aabne et menneskeligt Liig, 

 og det var kun i ^Egypten, at man ved at balsamere 

 Ligene havde nogen Leilighed til at laere det menneskelige 

 Legemes Bygning at kjende; man maatte forresten holde 

 sig til Dyrene, og de bleve da heller ikke ubenyttede. 



Henved et Aarhundrede efter Hippokrates foretog 

 Aristoteles udstrakte Undersogelser over Dyrenes Liv 

 og indre Bygning, og bans Skrifter vidne derfor om langt 

 grundigere og neiagtigere Kjendskab til Hjertet og de for- 

 skjellige Aarer, men ved Siden deraf indeholde de rigtignok 

 ogsaa store Vildfarelser, navnlig hvad Organernes Functioner 



