277 



laerer os, at der ved Dannelsen af en chemisk For- 

 bindelse udvikles ligesaa megen Varme, som der vil 

 forbruges til at adskille den i sine sammensaettende 

 Stotfer. Altsaa ved Forbraendingen af Planternes Kulstof 

 til Kulsyre udvikles der saamegen Varme, som der, medens 

 Planten levede, udfordredes til af Kulsyre at< udskille dette 

 Kulstof i Planten. Men denne Varme leverede Solen, og 

 vi bave saaledes Ret til at paastaae, at det er Solvarmen, 

 som indirekte er det bevaegende Princip i Dampmaskinen. 

 Naar vi braende Steenkul paa vore Ildsteder, da indvinde 

 vi igjen den Solvarme og det Sollys, som for Millioner 

 Aar siden sendtes til vorKlode; alt Braendmateriale kunne 

 vi betragte som Oplag af Solvarme og Sollys og paa 

 denne iVlaade er det Solen, der varmer og lyser for os 

 baade Sommer og Vinter, Dag og Nat. 



I det menneskelige og dyriske Legeme foregaaer der 

 den samme Forandring med F0den som med Braend- 

 materialet paa Ildstedet; F0den forbraendes, Produkterne, 

 Kulsyre og Vanddampe, udaande vi. Forbraendingsvarmen 

 giver Legemet dets Egenvarme. Men skal Legemet ar- 

 beide, aandeligt eller legemligt, forbruges der i samme 

 Forbold mere Fede, som Arbeidet er vanskeligere. Istedet- 

 for Varme udvikles altsaa her mechanisk Kraft ved For- 

 braending af Fodemidlerne , der direkte eller indirekte 

 skylde Solvarmen deres Oprindelse. 



Naar vi altsaa see bort fra den ringe Anvendelse, 

 der hidtil er gjort af Elektromagnetismen som bevaegende 

 Kraft, viser det sig, at Solvarmen altid er den ferste 

 Aarsag, hvad enten Mennesket benytter Vand, Vind, Damp, 

 vurm Luft, Dyr eller Mennesker som bevaBgende Kraft. 



Istedetfor nu at kaste et Blik tilbage for under eet 

 at samle de indvundne Ilesultater, ville vi til Slutning 



