366 



synes et kort, kruset Graes at bestemme dem, hvilket i 

 Saerdeleshed trives paa h0iere liggende Sletter og foruden 

 en Rod udgjer disse Dyrs eneste Naering. Endogsaa paa 

 Ny-Mexikos Heisletter, hvor i mange Miles Omkreds ikke 

 en Draabe Vand er at fmde, gives der velbefolkede Re- 

 publiker af denne Art, og da i den Egn ingen Regn 

 falder i flere Maaneder igjennem, og man, for at naae 

 Grundvand, maatte grave over 100 Fod dybt, saa maa 

 man naesten antage, at Prairiehundene ikke behave noget 

 Vand, men neies med den Fugtighed, som en stserk Dug 

 Tid efter anden lader tilbage paa de fine Graesstraa. At 

 disse Dyr holde Vintersevn, er vel ikke at betvivle; thi 

 de anlaegge ikke noget Forraad af Levnetsmidler for 

 Vinteren; Graesset om deres Huler henterrer ganske om 

 Efteraaret, og Frosten gjer Jorden saa haard, at det vilde 

 vaere umuligt for dem ad saedvanlig Vei at forskaffe sig 

 Naering. Naar Prairiehunden f01er Sovetiden nserme sig, 

 hvilket saedvanligt skeer i de sidste Dage af Oktober, 

 lukker den alle Udgange paa sin Bolig for at beskytte 

 sig mod den kolde Vinterluft og overgiver sig da til 

 Sevnen for ikke igjen at vise sig over Jorden, ferend de 

 varme Foraarsdage vaekke den til nyt og muntert Liv. 

 Ifelge Indianernes Udsagn aabner Prairiehunden mangen- 

 gang i endnu koldt Veirlig D0rene paa sin Bolig; men 

 dette er da at ansee som et sikkert Kjendetegn paa, at. 

 varme Dage snart kunne ventes. 



En lille Jordugle (Athene hypogea Bonaparte) er 

 Medbeboer af disse underjordiske Kolonier; den lever 

 paa den fortroligste Fod med de smaa Firbenede, dog 

 finder man saedvanligt kun Uglen i saadanne Huler, som 

 ere forladte af deres oprindelige Besiddere. Prairie- 

 Klapperslangen bliver ligeledes ofte truffet i saadanne 



