248 



sig derfor sammen med Flokke af mindre Arter, midt i 

 hvilke man da seer dem spadsere med al den Vaerdighed, 

 som deres overlegne Sterrelse indgiver dem. 



Enhver af disse talrige Arter bar sit saeregne Terrain ; 

 nogle foretraekke Sandsletterne, andre Udkanterne af 

 Skovene og de aabne Pletter i disse, men man traeffer 

 dem aldrig dybt inde i Skovene; alter andre besege kun 

 de fugtige, sumpige Egne. Her er der rigtignok ingen 

 Hytte, der kan lokke Trupialen til sig; Sletten er n0gen 

 og 0de, men det er dog Menneskets Naervaerelse, der til- 

 smiler den paa disse Steder. Herhen felger den nemlig 

 med Hjordene, thi overall, hvor Mennesket eller dets 

 Tjenere bave sat deres Fod, veed Trupialen at finde vaerdi- 

 fulde Efterladenskaber. Paa de fugtige Enge er det isaer 

 Hornkvaegets Skarn, som skaffer den et med dens Smag 

 stemmende Fedemiddel; der samle sig nemlig Fluer, 

 Orme og alleslags Insekter, som yde den et rigeligt og 

 saftigt Foder. Midt paa H0islettens kolde Straekninger, 

 hvis Sumpe egenlig ikke ere andet end dyndede og trae- 

 lese Enge , er Luften opfyldt af de der i tusindvis levende 

 Trupialers besynderlige og gjennemtraengende Skrig; netop 

 de smukkeste Arter synes at have taget Stade der. Det 

 er isser Command0ren (Icterus phaenicophaeus) , denne 

 pragtfulde Fugl , saa kjendelig ved sine gule eller r0de 

 Epauletter, som danner disse Steders bevingede Befolk- 

 ning. Den lever i overordenlig stor Maengde naesten 

 paa alle fugtige Enge, men man traeffer dog ogsaa flere 

 andre Arter der, og til dem slutte sig altid nogle af 

 disse store, sorte Quiscalus-Arter, hvis lange Hale gj0r 

 deres Flugt tung og besynderlig. Men disse Fugle forene 

 sig ikke til sluttede Rlokke; tvertimod, deres talrige Indi- 

 vider ere spredte over Eugenes hele Overflade og s0ge 



