355 



bar sin Grund i at de tage til Takke med Livsbetingelser, 

 som andre Planter ikke kunne n0ies med, men vige 

 Pladsen for hoiere, men tillige mere fordringsfulde Planter, 

 saasnart deres Mission, at berede Veien for mere ud- 

 viklede Organismer, er fuldendt. Paa enhver negen Klippe 

 imellem den evige Snee fmdes Lavarter, ligesom paa ethvert 

 Koralskjser, der haever sig op af Oceanet. De modstaae 

 ligegodt Hede og Kulde. Medens de hoiere Planter gaa til- 

 grunde, naar de blive fuldstaendigt udterrede, leve Lichenerne 

 op igjen ved Fugtighed, om deres Vaext endog bar vaeret 

 standset i Maaneder og Aar. Heden gj0r dem terre og 

 skjere, men falder der Regn, blive de atter friske og 

 blade; det er noget lignende, som er Tilfaeldet med Hjul- 

 dyrene og flere af de saakaldte Infusionsdyr , der kunne 

 udterres og blive ganske haarde, i hvilken Tilstand de 

 holde ud indtil de blive opbledte og begynde da at rore sig 

 paany. Hvor skorpeagtige Lavarter haefte sig paa Klippen, 

 bidrage de til dens Forvitring ved at optage Vand, som 

 traenger ind i de fine Revner, udvider sig ved at blive til 

 lis, og derved spraenger Overfladen. Ved Stenens og 

 deres egen Hensmuldren dannes der saa megen lord, at 

 f0rst Mosser og dernaest h0iere Planter kunne leve. En 

 norsk Digter bar nylig smukt skildret, hvorledes det 

 haarde og n0gne Fjeld uagtet Storm og Kulde dog bliver 

 klaedt tilsidst. Digteren, som bevaeger sig paa den umiddel- 

 bare Anskuelses Gebeet, beh0ver alene at tage Hensyn 

 til, hvad der gjor Indtryk paa denne, men Naturforskeren 

 kan ikke fritage sig for at tage det mindste med, og ban 

 vil da finde, at forud for Eenen, Birken og Fyrren er der 

 gaaet Aarhundreders eller Aartusinders Generationer af 

 Lavarter, som utraetteligt og trofast have beredet Veien 

 for de aedlere Planter. I H0ifjeldet overtages dette Arbeide 



24* 



