358 



Nordamerika bedaekke Lichenerne i saa overveiende en Grad 

 uhyre Straekninger, at det vaesentligt er dem, som bestemme 

 Vegetationens Eiendommelighed, hvorfor disse Egne og- 

 saa i Plantegeografien betegnes som Lichenernes Region. 

 Vistnok gjere de Vegetationens Fysiognomi eensformigt, 

 og man fornemmer den haarde Kamp med barske og 

 fjendtlige Naturforhold , men det er dog en stor Forskjel, 

 om Beklaedningen udgjeres af skorpeagtige eller busk- 

 agtige Laver. Jeg vil sege at tydeliggj0re denne Forskjel 

 ved at skildre to forskjellige Lichenlandskaber, det ene 

 fra Berneralperne , det. andet fra Sognefjeldet i Norge, 

 begge i en Heide af omtrent 5000 Fod. 



Naar man drager op ad Haslidalen og er kommen 

 forbi det store Vandfald ved Handeck, h0rer Skoven op 

 og forsvinder med den lave Dvergfyr. Dalen bliver be- 

 standig vildere og snevrere, saa at den tilsidst ikke er 

 andet end en Steenfure, hvori Aarfloden bruser paa 

 Bunden. Granitfjeldet er saa glat afslebet af Fortidens 

 lisbraeer (Gletschere) og de aarlige Sneeskred (Laviner, 

 som de hedde paa Tydsk), at man enkelte Steder, der 

 betegnes som die bose Seite, die belle Platte, bar fundet 

 Anledning til at saette et raat Reekvaerk, for at Vandreren 

 ikke , hvis ban kom til at glide paa den glatte skraa 

 Steenflade, skal glide ned i den skummende Flod. Man 

 seer her naesten intet Spor af Vegetation paa den haarde 

 Fjeldside, men det er paafaldende, at hele Fjeldvaeggen 

 istedenfor sin saedvanlige graalige Fane bar antaget en 

 livlig guul eller guulgron , som de fleste Reisende vel 

 uden Betaenkelighed tilskrive Stenen selv; men mange 

 vide dog, at den skyldes noget planteagtigt, som af 

 Forerne og i Reiseb0gerne kaldes Svovlmos; det er den 

 forhen omtalte Lecidea geographica, der her saa godt 



