426 



underseges, og det gjaelder da navnlig om ved lagttagelse 

 at bestemme deres Baners Form og den Hastighed, hvor- 

 med de bevaege sig i Banens enkelte Punkter. 



Allerede ved den simpleste lagttagelse af hvad der 

 foregaaer paa Himmelen blive vi opmaerksomme paa en 

 storartet Bevaegelse. Om Dagen see vi Solen staae op i 

 0st, haeve sig heiere og hoiere over Horizonten, idet den 

 tillige flytter sig imod Syd, hvor den naaer sit heieste 

 Standpunkt (culminerer), og derpaa bevaege sig videre mod 

 Vest dalende ned mod Horizonten, under hvilken den til- 

 sidst forsvinder. See vi paa Stjernerne en klar Nat, da 

 see vi den samme Bevaegelse, kun med den Forskjel, at 

 nogle af dem aldrig dukke under Horizonten, men over 

 den fuldende et fuldstaendigt Kredsl0b. Til et neie Kjend- 

 skab af den Bane, hvori en Stjernes Bevaegelse foregaaer, 

 er det imidlertid nodvendigt neiagtigt at bestemme de 

 Steder paa Himlen , igjennem hvilke den passerer og at 

 maale den Tid den bruger saavel til at flytte sig fra et 

 Sted til et andet, som til at gjennemlebe den hele Bane. 

 Undersager man dette for en hvilkensomhelst Stjernes 

 Vedkommende, saa kommer man til det Resultat, at Banen 

 bar en neiagtig Kredsform, saaledes at nogle Stjerner til- 

 bagelaegge hele Kredsen, andre en sterre eller mindre 

 Deel af den over Horizonten; og, med Hensyn til Tiden, 

 at den bruger neiagtig lige lang Tid til at tilbagelaegge 

 lige store Dele af Banen, at altsaa Bevaegelsen er fuld- 

 kommen ensformig, hvoraf da igjen falger, at den altid 

 vil bruge samme Tid til at gjennemlebe den hele Bane. 

 Og sammenligner man de forskjellige Stjerners Bevaegelser, 

 saa viser det sig, at de (med nogle faa Undtagelser, som 

 vi senere komme til at berere), alle have den samme Om- 

 lebstid, at Banerne ere parallele og alle have deres Midt- 



