435 



ledede til den Antagelse, at de virkelig bevaegede sig i 

 Cirkler omkring denne og af den fertes rundt omkring 

 Jorden som en Slags F01gesvende, medens de andre Pla- 

 neter gik rundt paa deres egen Haand. De Beregninger, 

 som i Oldtiden bleve gjorte af Maanens og Solens Af- 

 stande vare heist rnangelfulde og om Planetafstande havde 

 man aldeles ingen Forestilling; man sluttede sig imidlertid 

 af Omlflbstiderne til, at Ordenen hvori de om Jorden kred- 

 sende Himmellegemer fulgte paa hverandre maatte vaere 

 f01gende: Maanen, Solen ledsaget af Merkur og Venus, 

 Mars, Jupiter og Saturn. 



Den graeske Videnskabelighed sygnede efterhaanden 

 hen, og den Civilisation, der fra Graekenland var spredt 

 over alle Middelhavslandene, kvaltes af de vilde kraftige 

 Folkesvaerme, som vaeltede alt det bestaaende og f0rst 

 maatte gjennemgaae en langsom Udviklingsperiode inden 

 de modnedes til at vaere Baerere for en ny og sundere 

 Cultur. Astronomien udartede i denne det aandelige 

 M0rkes Tidsalder, den traadte aldeles i Overtroens og 

 Bedrageriets Tjeneste som Stjernetyderkunst. Heldigt var 

 det, at Araberne opbevarede de Skatte, som Oldtiden 

 havde efterladt; men noget betydeligt Fremskridt var der 

 ikke. Om end enkelte mere klartseende Maend ikke ret 

 kunde finde sig tilfredsstillede ved det ptolemaeiske System, 

 saa vare de dog ikke istand til at saette noget bedre 

 istedet. 



Endelig br0d Lyset igjennem, Videnskaben gjent'0dtes, 

 ogsaa Astronomien fik sin Reformator i Nicolaus Coper- 

 nicus, en Polak, fedt i Thorn den 19de Februar 1472. Lige 

 fra sin Ungdom studerede han med Iver Astronomien og saae 

 snart, at det ptolemaeiske System ikke kunde 10se de 

 Gaader, som Planetbevaegelserne stillede, selv om man, 



