441 



som Forholdet imellem Cubiktallene af deres Afstande fra 

 Solen, saaledes at en Planet, hvis Afstand fra Solen var 

 5 Gange saa stor som Jordens vilde bruge til sit Omleb 

 et Antal Aar, hvis Kvadrattal var 5 X 5 X 5 eller 125, 

 altsaa noget over 11 Aar. 



Medens Copernicus angav Systemets Grundtraek og 

 Kepler fuldstsendigt gjennemferte det og angav Reglerne for 

 Beva5gelserne, paaviste Isak Newton (fedt 1642) Grundene 

 til dem. Han viste, at den absolute Betingelse for saa- 

 danne BevaBgelser var en fra Centrallegemet udgaaende 

 Tiltrakning , der netop er af selvsamme Natur som den 

 Tiltraekning Jorden udever paa alle Legemer, og som vi 

 kalde Tyngden*), i Forbindelse med en engang for alle 

 gi\en Beva3gelse i en Retning, der ikke faldt sammen med 

 Tiltraekningens. 



Denne Tiltraekning er almindelig, ethvert Legeme ud- 

 over den paa ethvert andet, og Jorden paavirkes derfor 

 ikke blot af Solen, men ogsaa af Maanen og de andre 

 Planeter, skjendt i en langt ringere Grad. Felgen deraf 

 bliver Afvigelser fra den regelmaessige Gang i Ellipsen, 

 som imidlertid ere temmelig ubetydelige. 



Copernicus og Kepler kjendte endnu ikke Solens 

 virkelige Afstand fra Jorden, og selv paa Newtons Tid 

 var denne Sterrelse kun heist unoiagtig bestemt; senere 

 neiagtige Bestemmelser have vist, at dens Middelvaerdi er 

 20,359,000 Mile, 24,047 Gange saa stor som Afstanden 

 fra Jordens Midtpunkt til dens Overflade. Jorden kan alt- 

 saa komme til at staae paa Steder i Himmelrummet, der 

 ere fjernede mere end 40 Millioner Mile fra hverandre; 

 og man kunde da vente, at dette maatte have nogen Ind- 



*) Derom kan eftersees Tidsskriftets Iste Bind 1854 p 136 ff. 



