1-2 



eller Blodets Varmegrad omtrent den samme som den 

 omgivende Lufts, at den stiger og synker med denne, og 

 at den endog Ran synke ned til, ja lidt under Frysepunktet, 

 uden at Livet dog derfor udslukkes (Saissy, Reeve, Marshall 

 Hall, Berger, Jenner, Barkow). Imidlertid er en hoi Kulde- 

 grad ikke gunstig for Vinters0vnen, og Forsog, der med Villie 

 ere anstillede ved meget lav Temperatur, have vist, at Dyrene 

 derved vaekkes af deres Sevn, men decode alle nogen 

 Tid efter. Dyrene selv sege ogsaa at beskytte sig der- 

 imod, idet de tye til underjordiske Huler eller sarnie sig 

 i store Hobe, saaledes som Flagermusene, hvorved der 

 ligeledes raades Bod paa den altfor staerke Kulde. 



Maerkvaerdigt er det, at medens Aandedraettet naesten 

 ganske standser, bliver derimod Kredslebet ved, rigtignok 

 langsommere og svagere, men Bevaegelsen holder sig dog 

 selv i de fra Hjertet Isengst bortlig^ende Haarkar. Mar- 

 shall Hall iagttog dette paa Flyvehinden af en Flagermus. 

 Dette minder meget om JEtherens og Chloroformens Ind- 

 virkning, hvorved ligeledes Aandedraettet kan standses for 

 en Tid, medens Blodlebet bliver ved, og ligesom efter 

 disse Midler bliver ogsaa Vintersovernes Blod merkere og 

 mindre tilbeieligt til at sterkne. 



Fordeielsen ophorer ganske under den fulde Vinter- 

 s0vn og ligeledes de Afsondringer , der afhaenge af 

 den eller staae i dens Tjeneste (Hunter, Barkow). Vaagne 

 Dyrene derimod af en eller anden Grund, saa at Aande- 

 draettet begynder paany, da f01e de Trang til Fade, og 

 Fordoielsen gaaer atter for sig. 



Af denne korte Oversigt over de vigtigste Phaenomener 

 ved Dyrenes Vintersovn seer man, at Livsvirksomheden 

 under denne Tilstand er sunken i en betydelig Grad, 

 men langtfra aldeles standset. Noget Stofskifte foregaaer 



