154 



Der skal altsaa ingen Undergang vaere paa Jorden! Intel 

 Dyr skal fortaere noget Levende. Men da, saa synes det, 

 kunde heller ingen Forplantning finde Sted, thi hvor skulde 

 Individernes voxende Antal finde Plads? Endnu mindre 

 maatte Dyrene have Trang til Naering, thi om man end 

 vilde anvise dem Jordklodens uorganiske Masse som Spise- 

 kammer, saa vilde dog selv dette Forraad snart vaere for- 

 brugt, og hele den levende Skabning maatte here op af 

 Mangel paa Naering, medens nu Jordskorpens livlese Masse 

 uendelig langsomt gaaer over til organiskStof og, efter engang 

 at vaere bleven levende, befmder sig i en uendelig Omsaetning, 

 Og hvad vilde vi have ! De samme Blomster paa vore Marker, 

 de samme Fiske i vore Damme, de samme Fugle i vore 

 Skove med et Ord de samme Individer af Planter og 

 Dyr fra den ferste Fremkomst indtil nu, uden Ungdom og 

 Alderdom. Der vilde kun vaere Mangfoldighed i Rummet, 

 ingen i Tid. Hvor er nu den starste Rigdom paa Liv, 

 naar Individerne i utallige Raekker felge paa hinanden, og 

 alt Levende har sin Udvikling, sin Ungdom og sin Alder- 

 dom? eller naar de samme Individer bestaae i evig Ens- 

 formighed? Og hvilket Vaerd havde denne Tilvaerelse uden 

 Nydelse af Naering, uden Parring, uden Omsorg for Un- 

 gerne ! Thi dette er jo alle de dyriske Nydelser. Uden den 

 vare Dyrene lige med livlese Klodser, og for at fjerne 

 Doden, havde man ophaevet Livet. Vilde man give Dyrene 

 aandelige Nydelser, for at Livet skulde beholde Vaerd for 

 dem, saa maatte man ikke alene lade dem traede ind i 

 Menneskets Rige, men, da de ikke havde nogen dyrisk 

 Trang, stille dem endnu hoiere. Den Forbedring, som 

 man havde indfert, bestod altsaa deri, at man havde 

 Vaesner med aandelige Fordringer i dyrisk Skikkelse. Nu 

 finde vi derimod i Verden, saaledes som den er, Menne- 



