158 



hele Slaegtens Vedvaren, men ogsaa paa vor egen In- 

 dividualitets Bestaaen er den Tillid, som besjaeler os, 

 rettet. Bliver denne Tillid ikke svaekket ved at see paa 

 Individernes Undergang i Plante- og Dyreverdenen? Sik- 

 kerlig maa del Krav, vi gj0re paa Udodelighed for os selv, 

 vaere den dybeste Grund til det 0nske at see mindre 

 Undergang i Naturens Husholdning. Vor Felelse saettes i 

 Bevaegelse ved at betragte Forgjaengeligheden hos Dyrene, 

 med hvilke vi fele os beslaegtede, naar vi ikke levende 

 erkjende, at vor dyriske Natur kun er en Baerer af en 

 hoiere Form for Tilvaerelsen. 



Et omfattende Blik, kastet paa hele Skabelsen , maa 

 derimod, selv uden anden Forsikkring, bestyrke vort Haab. 

 Vi fmde aldrig, at nogen Tilstand opherer, uden at den 

 nadvendig betinger en ny Tilstand, altsaa aldrig Tilintet- 

 gjorelse, men kun Forandring, og denne Forandring er 

 mer eller mindre et Fremskridt. Enhver Form af en For- 

 andring underkastet Tilvaerelse betinger en heiere Form af 

 Tilvaerelse. Livlese Masser kredse om en Sol , skri- 

 dende frem i Bummet med dem, og denne Bevaegelse i 

 Rummet frembringer og udbreder paa dem Betingelserne 

 for det organiske Liv , de blive ved Bevaegelsen Livets 

 mekaniske Baerere. I den organiske Verden er der stadig en 

 Overgang af det organiske Stof fra en Form til en anden 

 altsaa Bevaegelse i Organisationen, hvis sidste Resultat 

 er, at den levende Verden bliver den organiske Baerer for 

 det legemlige Menneske, ligesom dette er en nedvendig 

 Betingelse for Uddannelsen af det aandelige. Lod det sig 

 taenke, at, hvor Fordringerne paa Bestaaen komme til 

 Bevidsthed, netop der Fremskridtet til hoiere Former for 

 Tilvaerelsen skulde ophere? Tilbageblikket paa de lavere 

 Former af Tilvaerelse kan ikke andet end gjere en Videre- 



