159 



udvikling af Aanden sandsynlig. Vor Attraa efter selv- 

 st&ndig Bestaaen bestyrkes ved den lagttagelse , at i 

 Skabningernes IVige bliver Individualitetens Maal og Vaerd 

 bestandig starre, Afhaengigheden af Massen bestandig mindre. 

 Planeten lyder kun Massens Love. Krystallen bar sin 

 egen Lov i sin Form, men den kan kun bevare, ikke frem- 

 bringe den. I Planten er Individualiteten forheiet til Ny- 

 dannelse efter medfedte Love men endnu er den faestet 

 til Jordbunden, dens Verden er det Sted, hvorpaa Fret 

 faldt. Dyret bar et heiere Trin af Individualitet, idet det 

 feler og begjaerer, d. e. idet det maerker Yderverdenens 

 Indvirkning paa dets Individualitet, og stiller sig selv lige- 

 overfor Yderverdenen. Denne Yderverden er tillige ud- 

 videt; paa Planten virker den kun, forsaavidt den umiddelbart 

 bererer dens Legeme; ved sine Sandser feler Dyret i det 

 Fjerne. Ligeledes bar det den Evne, at forandre Sted 

 efter eget Valg; kun paa Udviklingens f0rste Trin er det 

 faengslet til den Plet, hvor det fostres ; senere bliver det en 

 fri Beboer af Jordkloden. Men endnu staaer det kun i For- 

 hold til denne alene. Ligesom Dyret fortiden denne 

 dyriske Natur ogsaa bar optaget den vegetative (Nydannel- 

 sen) som Baerer af bin, saaledes besidder Mennesket baade 

 den vegetative og den animalske Natur som Baerer af en 

 tredie, den aandelige. Men denne er ikke mere ind- 

 skraenket til Jordbunden. Det aandelige Menneske 

 staaer i Forhold til den bele Skabelse og dens aandelige 

 Ophav. I ham alene af alle Jordens Beboere er der 

 religies Trang, eller hvorledes man ellers vil benaevne denne 

 Anen af det Uendelige, denne Laengsel efter det Evige, 

 som bar bevaeget Menneskeslaegtens Historic og speiler 

 sig i mangfoldige Religionsformer. Denne Trang er 

 den skarpeste og dybest gaaende Modsaetning 



