171 



at afk01e dem tilstraekkeligt. Den Temperatur, ved hvilken 

 Vanddampenes Fortaetning netop begynder, kalder man 

 Dugpunktet. Det angiver os, hvor stor en Varmegrad 

 Luften skulde have havt for at vaere maettet med den 

 Fugtighedsmaengde , som for Oieblikket firides deri. Med 

 Hensyn til Luftens Maettelse med Vanddampe maa vi da 

 bema3rke, at et luftfyldt Rum kan indeholde netop lige- 

 saamange Vanddampe som et lufttomt ved samme 

 Temperatur, Noget, der bar sin Grund i den ovenfor om- 

 talte Evne hos Luftarterne til fuldkomment at gjennem- 

 traenge hverandre. Men da der ved de heiere Varmegrader 

 kan indeholdes mere Fugtighed i Luften end ved de lavere, 

 kan man vente, at Luftens Vandmaegde maa af- og til- 

 tage i Lebet af en Dag. Dette er virkelig ogsaa Til- 

 feeldet. Omtrent ved Middag flndes de fleste Vanddampe 

 i Atmosfaeren, kort fer Solens Opgang de faerreste. Naar 

 om Sommeren Solen er gaaet ned , og Luften er bleven 

 keligere, udstraaler Jorden med alle de Gjenstande, der 

 findes derpaa, bestandig Varme til Himmelrummet; deres 

 Temperatur synker 2, 3, ja undertiden 7 Grader under 

 Atmosfaerens , og de kolde Legemer afkele da ogsaa de 

 dem naermest omgivende Luftlag, hvis Vanddampe derved 

 fortuette sig til Draaber og danne Dug. Men da ikke alle 

 Legemer lige godt udstraale Varme, afkales nogle mindre, 

 andre mere. De sidste bedugges staerkere , de ferste 

 svagere, nogle blive naesten ganske terre. Graes og Blade 

 afkeles staerkt, deels fordi de have en meget stor Udstraa- 

 lingsevne, deels ogsaa fordi de rage frit frem i Luften, 

 saa at kun liden Varme kan meddeles dem fra Jordbunden. 

 Derfor bedugges de ogsaa langt starkere end den torre 

 lord, Sand og Steen. Hvilket smukt Vidnedsbyrd ligger 

 der ikke heri for den skjenne HensigtsmaBSsighed , der 



