311 



Viser Kamelen sig af og til doven og egensindig, 

 lader den fyrige Araber del ikke mangle paa Vredesud- 

 brud, Skjajldsord og Bebreidelser, som om del var et 

 Menneske, der havde fortraediget ham. Den maa tage til- 

 takke med Navne som S0n af en Hund, J0de, Nazaraeer, 

 Vantro, den faaer ofte at hare, at den har glemt sin Vel- 

 gj0rer, der dog har kjebt den Smykker og Amuletter for 

 at beskjaerme den mod onde 0ine og andre Farer. IMen 

 den sedle Araber nedlader sig aldrig til at slaae sin Ka- 

 meel. Han styrer den kun med Ord eller- med Foden, 

 med hvilken han blidt berarer dens Nakke, eller med 

 Stokken, hvis blotte Ber0relse viser den, i hvad Retning 

 den skal gaae. Kun faae Kameler behove Temme, og 

 selv dem vilde efter et arabisk Ordsprog en Muus kunde 

 styre, hvorhen den vilde. Det store Dyr er saale- 

 des naesten aldeles overladt til sig selv, enten det nu 

 skrider frem i jevn afmaalt Gang med en tung Opakning, 

 eller uden denne farer afsted i den raskeste Fart. Modens 

 Hesten altid maa styres og passes, medens ethvert Vind- 

 sted, ethvert raslende Blad, enhver opflagrende Fugl saet- 

 ter dens Phantasi i Bevaegelse, bringer dette aldrig den 

 stoiske Kameel ud af sin Ligevsegt. 



Det er Middag. Solen staaer lodret paa den blaa 

 Himmel og tynger ubeskriveligt paa Mennesker og Dyr, 

 rundt i Horizonten leire sig svovlgule Dunster. Beduinerne 

 indsvobe sig taettere i deres Burnusser, og man seer kun de 

 sorte funklende 0ine; sammensunkne sidde de paa deres 

 Heste og Dromedarer med Landsen og Sablen over Sad- 

 delknappen. Driverne snige sig matte afsted ved Siden 

 af Kamelerne, Eventyrfortaellerne ere tause, og R0rfl0iterne 

 hores ikke mere. Sandets Raslen under Dyrenes F0dder er 

 den eneste Lyd i det uendelige glodende Rum, men for 



